Tekijä: Mysteerio
Tunepan eli biisipannu on verkkoyhteisö, jossa voit tuottaa ja julkaista musiikkia digitaalisesti yhdessä muiden ammattimusiikintekijöiden kanssa.
Teosto-palkinnon saajaksi ehdolla kuusi teosta
![Teosto-palkinnon saajaksi ehdolla kuusi teosta](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/05/1_mg_8478.jpg)
Kuva: Nina Lith
Tämänvuotisen Teosto-palkinnon saajiksi on valittu kuusi esiraadin valitsemaa teosta tai teoskokonaisuutta. Vuodesta 2003 lähtien jaettu Teosto-palkinto on arvostetuimpia kotimaisia musiikkialan palkintoja. Jos palkinnon saa yksi teos tai teoskokonaisuus, palkintosumma on 25 000 euroa. Jos palkinto jaetaan useamman teoksen kesken, palkintosumma on enintään 40 000 euroa. Vuonna 2014 Teosto-palkinnon sai Risto Ylihärsilä.
Berliinissä palkittiin elokuvamusiikin tekijöitä
![Berliinissä palkittiin elokuvamusiikin tekijöitä](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/05/api_moetchandon_grand_scores_0035.jpg)
Kuvassa vasemmalta: Alberto Iglesias, Kevin Van Der Meiren (edustaen Mr.Oizoa), Ingo Frenzel ja Mychel Danna. Kuva: Moët & Chandon
Samppanjatalo Moët & Chandonin ja eurooppalaisia musiikintekijäjärjestöjä edustavan ECSAn (European Composer and Songwriter Alliance) Grand Scores -tilaisuudessa helmikuun alussa palkittiin elokuvamusiikin tekijöitä.
- Saksalainen säveltäjä Ingo Frenzel palkittiin Der Medicus -elokuvan musiikista (Best Orchestral Scores)
- Taiteilijanimeä Mr Oizo käyttävä ranskalainen säveltäjä palkittiin puolestaan Wrong Cops -elokuvan musiikista (Best Electro-Acoustic Scores)
- Espanjalaiselle säveltäjälle Alberto Iglesiasille puolestaan myönnettiin palkinto säveltäjän ja ohjaajan yhteistyöstä (Exceptional Creative Partnership in Film Music)
- Outstanding Contribution Award myönnettiin puolestaan kanadalaiselle säveltälle Mychael Dannalle
Valtava kasvun mahdollisuus
![Valtava kasvun mahdollisuus](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/valtava_kasvun_mahdollisuus_nettivaaka_1.jpg)
SUOMALAINEN MUSIIKKI – VALTAVA KASVUN MAHDOLLISUUS
Suomalainen musiikki on ekologista, aina tuoretta, se on laadukasta lähituotantoa, sitä on jokaiseen makuun, se on ehtymätön luonnonvara ja se on tutkitusti terveysvaikutteinen. Mutta sen ammattimaiseen tekemiseen liittyy ongelmia. Musiikintekijöiden etujärjestö Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry tuo esiin tämän hetken keskeisimmät ammattimaiseen musiikintekemiseen vaikuttavat ongelmakohdat. |
|
|
|
Yhdenvertainen sosiaaliturva |
Ongelmat |
Ratkaisut |
|
|
![]() |
![]() |
Musiikintekijöiden oikeudet turvattava |
Ongelmat | Ratkaisut |
|
|
![]() |
![]() |
Valtava kasvun mahdollisuus |
Ongelmat | Ratkaisut |
|
|
Musiikin edistämissäätiön tukitoiminnan jakautuminen vuonna 2014
Toisena toimintavuotenaan Musiikin edistämissäätiö MES myönsi tukea eri tehtäväalueille yhteensä 2,4 milj. euroa. Summa jakautui eri tehtäväalueille seuraavasti:
- Äänitetuotanto 318 550 euroa
- Elävän musiikin hankkeet 782 345 euroa ( *
- Kuoromatkat 75 000 euroa (**
- Audiovisuaalinen musiikkituotanto 318 450 euroa
- Markkinointi- ja vienti 221 300 euroa
- Työskentely 587 460 euroa
- Koulutustoiminta 37 000 euroa
- Julkaisutoiminta 37 350 euroa
- Tutkimus 8 250 euroa
- Muut avustukset 15 750 euroa
- YHTEENSÄ 2 401 455 euroa
Timo Turpeinen – Turbokultakurkku Karjalasta
![Timo Turpeinen – Turbokultakurkku Karjalasta](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/timo_turpeinen_kasitelty1.jpg)
Timo Turpeinen antoi ensimmäisen ääninäytteensä syntyessään 8.2.1959 Lieksassa. Musikaalisuutta hän sanoo perineensä sekä isän että äidin puolelta. Äiti lauloi ortodoksisessa kirkkokuorossa ja oli ilmeisesti sukua Petri Shemeikalle (1821/1825–1915), jota sanottiin viimeiseksi suureksi runonlaulajaksi.
Bänditouhut alkoivat kiinnostaa Timoa jo teinivuosina, rumpujen soitto etenkin, ja kotona oli epävireinen piano. Koulun jälkeen Timo pyrki ja pääsi Oulunkylän Pop/Jazz Opistoon ja muutti tyttöystävänsä, nykyisen vaimonsa, kanssa Helsinkiin.
Opiskelijaelämää Turpeinen rahoitti ensin töillä huoltoasemalla ja pesulassa. Sitten hän meni kirjapainokouluun tekstinvalmistajalinjalle. Vaikka tietokoneaika tekikin jo tuloaan, Timo sai saman käsinlatojan koulutuksen ja valmistui samaan ammattiin kuin edesmenneet kollegat ja mestarit Reino Helismaa ja Kari Tapio.
Ogelissa Timo sai pari vuotta piano-, teoria- ja lauluopetusta, mutta suurempi merkitys hänen musiikkiuralleen on ollut varmaankin siellä syntyneillä kontakteilla. Levyttämään hän pääsi ensi kertaa bändissä nimeltä Funky President vuonna 1979. Se ehti julkaista yhden singlen ja aloittaa albumin teon Kompass Recordsille, mutta jostain syystä homma jäi kesken. Bändi kyllä keikkaili ja esiintyi televisiossakin muutaman kerran.
– Niin kuin nykyisessäkin bändissäni oleva Jan-Olof Strandberg soitti bassoa, ja ketäs siinä oli… Hännisen Reiska, Toivasen Köpi ja Junttilan Matti.
– Sitten tuli jo seuraava bändi kun Rantamäen Ile pyysi mua Bluesshakersiin. Se oli sitten jo semmoinen isompi juttu.
Bluesshakers
Pitkälti Oulunkylän PJO:n ympärille syntyneessä soulpainotteisessa Bluesshakersissa oli alkuun kolme puhaltajaa (Hepa Halme, Pemo Ojala ja Pekka Nissilä), uruissa Ana Murto, rummuissa Leevi Leppänen, bassossa Asko Ahonen, mutta kokoonpano vaihteli vuosien varrella. Yhtye julkaisi albumin vasta 1987 esiinnyttyään jo monta vuotta.
– Me tultiin juuri hankalaan kohtaan. Suomirockilla meni hyvin, manserockilla varsinkin. Me oltiin aina niin kuin väärässä paikassa. Ihan hyvää keikkameininkiä, mutta mitään suurempaa ei voinut kuvitellakaan, varsinkin kun se kieli oli englanti. Eikä se musiikkikaan ihan ollut siihen päivään iskevää.
Auts, töks töks
TV1:n sketsisarjasta Hymyhuulet poiki levy ja kuuma festivaalikesä Antti Raivion ja Ville Virtasen esittämille hahmoille Aki ja Turo. Heitä säestänyt Bluesshakers sai nimekseen The Hepamamas.
– Bluesshakers tavallaan hajosi siihen, että muu bändi lähti Akin ja Turon messiin ja Ilkka Rantamäki lähti tekemään ihan muita juttuja. Akin ja Turon jälkeen päätettiin, että jatketaan tällä bändillä ja tehdään taas omaa englanninkielistä. Ei saatu levytyssopimusta eikä me oikein saatu keikkojakaan.
Moulin Rougersiksi ristityn kokoonpanon kitaristeina olivat Vesa Anttila ja Mikko Jokinen.
Kieli vaihtuu suomeksi
Ensimmäistä suomenkielistä soololevyä Timolle oli suunniteltu jo 1980-luvun puolivälissä, ja tuottaja-sovittajana olisi ollut Urpo ”Upi” Sorvali, mutta sekin projekti jäi demoasteelle. Upi myös pyysi Turpeisen mukaan legendaariselle Neuvostoliiton keikalle ja tällöin Timo otti lopputilin kirjapainohommista, koska ei olisi muuten saanut vapaata. Sen jälkeen hän onkin elättänyt itsensä esiintyjänä ja tekijänä. Matkalla oli mukana myös lauluyhtye Kello on, jossa Timon kanssa lauloivat Anita Pajunen, Tiina Pelkonen ja Freeman.
– Tehtiin Ylelle muutamia kantanauhoja. Sitä kautta tuli julki ensimmäisiä suomenkielisiä tekstejäni.
Tekstien kirjoittamisen Timo Turpeinen aloitti jo koulupoikana ja siinäkin runoutta ja runonlausuntaa harrastaneella äidillä on varmasti ollut vaikutuksensa.
– Se tuli jotenkin ihan automaattisesti. Ajattelin, että jokaisessa perheessähän näin tehdään!
– Se on kulkenut mukana. Se on jokapäiväinen juttu. Vaikkei mihinkään niitä varsinaisesti ole tarjoamassa, se on ikään kuin kirjoittelisi päiväkirjaa tai ajankohtaisista tapahtumista tai mistä nyt yleensä lauluja tehdään. Rajana vain taivas.
Samoin melodioita alkoi tulla mieleen jo poikana.
– Muut rallattelivat mitä tuli radiosta, minä rallattelin mitä tuli päästä.
Suomenkielinen sooloura alkoi hieman epätavallisella tavalla. Timo oli jo jonkun aikaa tehnyt radiomainoksia Pekka Witikan kanssa ja he työstivät Helsingissä aloittaneelle uudelle Radio Sykkeelle modernin version kappaleesta Tuopin jäljet (säv. Toivo Kärki, san. Reino Helismaa). Sen menestys innosti Timo Lindströmin ja Jaakko Salon tuottamaan Timolle kokonaisen albumin Rautavaara-covereita otsikolla Reissumiehen muistot. Albumin sovittivat Pekka Witikka ja Tuomas Tarkkanen. Radiosoittomenestystä seurasi mainio keikkakysyntä ja tv-konsertti Tapsan tahdeilta.
– Sovittamisessa bändille oli tietysti vähän säätämistä, koska levy oli tehty kokonaan koneilla.
Omat laulut esille
Toiselle levylle Timo sai mukaan jo puolet omia laulujaan: osa pöytälaatikosta, osa uusia.
– Toinen vaihtoehto mitä pyöriteltiin oli, että se olisi ollut kakkososa tätä Kärki-Helismaa-Rautavaaraa, mutta siihen mä en kyllä suostunut. Se olisi leimannut liikaa, jotain muuta piti keksiä. Se oli helppoa, kun keksittiin Liehuva liekinvarsi (säv. Jukka Siikavire, san. Erkki Mäkinen). Mä olin sitä jo aikaisemmin rallatellut ja miettinyt, että siinä voisi olla… se on jotenkin niin Gary Glitteriä! Anttilan Vesaa ja Lindellin Tommia ei tarvinnut paljoa houkutella. En ihan tarkkaan muista, mutta taisi ollakin nimenomaan Tommi, joka sitä biisiä ehdotti.
Kolmannella levyllä omaa uutta materiaalia olikin jo suurin osa. Suomen ”viimeinen kuukausipalkkainen sanoittaja” Turkka Mali sparrasi Timoa vähän.
– Muistan Turkalta yhden hyvän jutun. Se sanoi: ”Junnu Vainio näytti minulle tämän kikan, ja nyt minä näytän sen sinulle”. Siinä oli jotakin hienoa… Se oli hyvä kikka, mä olen käyttänyt sitä vielä tänä päivänäkin.
Kolmannen levyn jälkeen MTV3:n perjantai-illan suora viihdeohjelma Anteeksi kuinka? työllisti Timon ja Sonja Lumpeen 1993 alkaen Antti Hyvärisen bändin solisteiksi. Turpeinen arvostaa suuresti suorien lähetysten ja Hyvärisen tarjoamaa ”korkeakoulua”. Yhteistyö Hyvärisen kanssa sujui mainiosti, vaikka jotkut kollegat olivat etukäteen vähän pelotelleet. Harjoituspäivinä otettiin vähän viskiä.
– Silloin opin juomaan viskiä. Sitten kun Antin kanssa työt loppuivat, loppui myös viskin juominen.
Neljäs levy Kaikki liikkuu oli myynnillisesti pettymys. Viidennelle levylle Kun rakkaus saa asunnon vaihtuikin bändi ja sovittajaksi tuli Asko Ahonen.
– Mä en koskaan ajatellut, että musta tulisi legendaarinen sovittaja, vaan että teen laulun ja kerron mitä siitä haluan, ja sitten joku sovittaa sen.
Vuonna 2000 kuudes levy Kaikki palvoo tehtiin Ilkka Vainion AXR:lle. Pian ykkösraita Valoa ikkunaan (säv. ja san. Timo Turpeinen) soi radioissa.
Biisejä on syntynyt myös muille ja monien säveltäjien kanssa. Yksi täysosumista on Jokke Seppälän sävellykseen tehty Askel harhaan. Ensilevytyksen teki Kurre ja sittemmin sen ovat tulkinneet Marjorie ja Nuppu.
– Se oli niin yksinkertainen juttu. Jokke toi mulle kasetin ja sanoi, että tee kun ehdit. Jokke oli tuskin ehtinyt kotiin, kun teksti oli jo valmis. Sävellys tavallaan vei heti siihen maailmaan, enkä tainnut kovin montaa kohtaa edes myöhemmin korjata.
Timo oli myös euroviisukarsinnassa 1996 duetoimassa Joken ja Jori Nummelinin kappaletta Salaisimmat tunteet. Egyptiläistaustaisen Lailan kanssa saavutettiin jumbosija ja laulu jäi levyttämättä. Paljon aiemmin Timo oli kyllä pyrkinyt euroviisuihin mm. duetolla “erään teatterikoululaisen” Kaija Kärkisen kanssa.
Turpeisen viimeisin albumi, Olavi Virta -tribuutti Virtaa, tehtiin jälleen Warnerille 2005, sovituksista vastasivat Riku Niemi, Veijo Laine ja Juha Tikka.
– Tämä ei ollut mun ideani ollenkaan. Mulle soitettiin ja kysyttiin, haluatko tehdä.
Isolla orkesterilla toteutettu levy sai runsasta radiosoittoa, mutta ei oikein soveltunut esitettäväksi pienellä keikkabändillä.
Tekstejä turbovauhdilla
Timon uusissa teksteissä on paljon myös poliittista ajankuvaa ja kantaaottavuutta, mutta hän pyrkii tekemään niistä mahdollisimman ajattomia.
– Jos ajattelee, että tekee kestävän tekstin eikä päiväperhoa… Niitäkin on hyvä tehdä, koska esim. revyyteatterihan elää päivän ilmiöistä.
– Maailman huonoin tapa on varmaan lähteä tekemään kertosäkeistöä, jossa mainitaan henkilön nimi. Jotain sellaista yleispätevää pitää olla, ei mitään niin kuin henkilökuvia.
Suurin osa lauluista kertoo kuitenkin rakkaudesta.
– Se on se vaikein laji, on vaikea keksiä uusia näkökulmia. Eilen kirjoitin vanhempien ihmisten rakkaudesta, että mitä se on, kun muutetaan kämpästä ensimmäiseen senioriasuntoon… Tai millaista on äidin rakkaus lapseen tai rakkaus luontoon. Aiheitahan on hirveän paljon, mutta se usein jumittuu siihen kaikkein pinnallisimpaan käsitteeseen eli lihalliseen rakkauteen: koska kuitenkin siinä on taustalla se, että ”okei, onhan sillä kauniit silmät ja kaikkea muuta, mutta kohta… kohta pojat, lähtee!”
Georg Malmstén -apurahasta innostuneena Timo on julkaissut jo vuoden ajan uudet tekstinsä saman tien Facebook-statuspäivityksinä. Uutta on syntynyt lähes päivittäin ja sitä kautta on löytynyt uusia säveltäjäkumppaneita. Odotettavissa on mm. turkulaisen Kaarnalaivuri-duon julkaisuja.
– Yritän valvoa sitä, ettei tapahdu päällekkäisyyksiä. Se on se hienoin juttu, että saattaa samana päivänä kun sen kirjoittaa jo kuulla demon.
Lukuunottamatta yhtä Lasse Wikmanin tekstiin tehtyä biisiä Timo on säveltänyt vain itselleen. Omissa biiseissä teksti ja sävel syntyvät usein samanaikaisesti.
– Rytmi on tärkein. Jos ei se ole kondiksessa, ei siitä kyllä mitään sävellystäkään synny.
Tärkeimmiksi musiikillisiksi vaikuttajikseen Turpeinen luettelee Beatlesin, rhythm and blues -artistit, Stingin ja Peter Gabrielin.
– Se mikä oli alussa [Bluesshakers], se on tavallaan tullut uudestaan. Nythän me tehdään taas bändillä [RootFood] vastaavaa kamaa englanniksi ainakin jonkun aikaa. Olisi hyvä, että olisi yksi englanninkielinen bändi ja toinen mitä tehdään suomeksi. Tykkään, että pitää molempia tehdä.
Jake Havukaisen kanssa onkin tekeillä suomenkielistä soolomateriaalia, ja demoja alkaisi olla jo albumillinen kasassa, mutta levy-yhtiö on vielä haussa.
– Jotenkin aina tulee mieleen, että minkä takia näitä tekee, kun tämä on tehty niin helvetin vaikeaksi. Tämä, jos mikä on kutsumusammatti. Eihän tätä kukaan hullu rupeaisi tekemään ansaitsemismielessä.
Kun koeteltiin
san. Timo Turpeinen
Tipuit kuin taivaista,
jeesasit vaivaista
notkostaan nousemaan,
kiikuin jo rajalla,
olin niin hajalla,
valmiina luopumaan.
Tympeät tarinat,
ainaiset narinat
mieltäni moukaroi,
säälini lopetit,
näytit ja opetit
sen, että muuttua voi.
Toivoa valoit,
mua tukemaan aloit,
kun nurkkaan mua pakotettiin,
nyt ymmärrän jälkeenpäin,
pelastit elämäin,
pysyit mun vierelläin,
kun koeteltiin.
Elämän taidolla,
lämmöllä aidolla
jääni sait sulamaan,
heikoimmat puoleni
näit, silti huoleni
suostuit sä jakamaan.
Nyt seison suorana,
on ohjenuorana
sanat ja sävelet:
“Lopulta tie
meidät perille vie,
eteenpäin kun vain kävelet.”
Toivoa valoit,
mua tukemaan aloit,
kun nurkkaan mua pakotettiin,
nyt ymmärrän jälkeenpäin,
pelastit elämäin,
pysyit mun vierelläin,
kun koeteltiin.
Julkaistaan tekijän luvalla.
House of Songs – Ainoastaan musiikkia, yksin ja yhdessä
![House of Songs – Ainoastaan musiikkia, yksin ja yhdessä](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/lauluntekijoita_austin.jpg)
Teksti ja kuvat: Alma Sipilä
“Austin, Texas You Broke My Heart” (“Austin, Texas – Sinä särjit sydämeni”)
Tämän nimistä laulua hahmottelin melodramaattisesti mielessäni palattuani kotiin House of Songs:ista, Laulujen talosta. Vietettyäni useamman viikon kyseisen talon suojissa koin olevani monin tavoin mennyttä naista.
Olin ihastunut palavasti tuohon taloon ja siihen keskittyneeseen tilaan, jota se tarjosi laulujen teolle, niin konkreettisesti soittimineen ja kirjoituspisteineen kuin myös henkisesti tunnelmassaan. Noissa huoneissa oli istuttu satoja ja satoja kertoja pureskelemassa lyijykyniä sen täydellisen riimin löytämiseksi. Luultavasti kuvittelin, vaan kuvittelin sentään omaksi edukseni, että kaikki se keskittynyt energia, mitä laulujen luomiseen oli noiden seinien sisäpuolella käytetty oli aistittavissa, ja edelleen läsnä omaakin biisientekoani terävöittämässä.
Täysin ennalta-arvattavasti olin toki hullaantunut myös Austiniin värikkäine katuineen ja lukemattomine livemusiikkipaikkoineen, sen loistaviin kasvisravintoloihin, joista sai lämmintä aamiaista mihin vuorokaudenaikaan tahansa, sekä kaupungin läpi virtaavan joen rantavesissä uiskenteleviin kilpikonniin, joilla oli aina aikaa opettaa ohikulkijoille jotain kiireettömyyden syvimmästä olemuksesta.
Ennen kaikkea olin kuitenkin rakastunut Austinin ihmisiin. Intohimoisten lauluntekijöiden verkosto, jonka keskeltä minä itseni Laulujen talon vihreällä sohvalla löysin, nielaisi sydämeni yhtenä palasena.
House of Songs -vierailuni perimmäinen tarkoitus oli uusien biisien synnyttäminen yhdessä paikallisten lauluntekijöiden kanssa. Vierailuaikanani sainkin tehdä yhteistyötä yhteensä yhdeksän austinilaisen biisinikkarin kanssa. Suurimman osan näistä sessioista järjesti House of Songs puolestani, ja muutaman sovin itse uskaltautuen nykimään keikallaan minuun vaikutuksen tehnyttä lauluntekijää hihasta yhteistyötä ehdottaen.
Useimmat cowritepartnereistani sain tavata muutamaankin kertaan, jutellen roppakaupalla kaikesta laulun ja ihmisen välillä biisien valmiiksi hiomisen lomassa.
Jokainen tekijä, kohtaaminen, ja näin ollen myös kirjoitussession tuloksena syntynyt kipale oli tyyliltään täysin ainutlaatuinen. Herkän Stevenin (stevenbacon.com) kanssa kirjoitimme folkhenkisen erodueton, superammattimaisen Aimeen (aimeebobruk.com) kanssa optimistisen poplaulelman ja syvällisen Grahamin (grahamweber.com) kanssa pohtivan countryballadin.
Yhdeksän erilaisen lauluntekijän ja -tekotavan kanssa yhteensulautumisen myötä opin hurjasti niin lauluntekemisestä, yhteistyöstä, omista vahvuuksistani ja heikkouksistani kuin myös ja ehkäpä jopa ennen kaikkea siitä, miten minä lauluntekijänä tahdon elää.
Kun lauluntekijän uraa vain Suomen näkökulmasta katsoessani olin saattanut ajatella, että menestys alalla tarkoitti laulujen yltämistä kulmakuppilan pöytäseurueita laajemmille kuulijakunnalle, ehkä jopa laulunteosta saaduilla tuloilla itsensä elättämistä, saivat texasilaisten kollegoitteni kanssa käydyt keskustelut minut näkemään asian kirkastunein silmin. Päivitetty määritelmäni musiikintekijän menestykselle muodostui hyvin yksinkertaiseksi:
Menestys on minulle sitä, että minä, tai kuka tahansa musiikintekijä löytää tavan jatkaa musiikin tekemistä, intohimolla ja sydämellä, itselleen rehellisesti, vuodesta toiseen.
Iso osa Austinissa tapaamistani tuhottoman lahjakkaista ja taitavista lauluntekijöistä sai elantonsa pääsääntöisesti jostakin muusta kuin itse laulunteosta tai musiikin esittämisestä. Jos suomalaisen musiikkialan kilpailu oli joskus tuntunut kovalta, näyttäytyi kaupallinen menestys Amerikan markkinoilla tähän verrattuna arvontana, jossa todennäköisyydet ovat yhden paikallisen lauluntekijän sanoin “pienemmät kuin lotossa”.
Miltei yksikään tapaamistani tekijöistä ei tehnyt biisejä elääkseen. Silti jokainen heistä eli näitä tehdäkseen. Se, että he usein kymmeninkien vuosien haastavan uran jälkeen suhtautuivat laulujen tekemiseen yhä palolla ja intohimolla, oli minun silmissäni todellinen menestystarina.
Valtavan vaikutuksen minuun teki myös austinilaisten lauluntekijöiden ja muusikoiden välillä vallitseva yhteisöllisyys, jollaista en ollut aiemmin kokenut. Mikäli joku tarvitsi apua asiaan tai toiseen, oltiin tätä tarjoamassa enemmän kuin auliisti. Toisten osaamista jaksettiin ihailla ja projekteja kannustaa. Paikallisten muusikoiden yhteishenkeä tarkkaillessani sisäistin vahvasti sen, kuinka me musiikintekijät olemme todella kaikki samassa veneessä. Veneessä, jossa minä haluan tästä lähin istua entistä tukevammin. Oltiin sitten näillä tai muilla mailla, ei musiikintekijänä elämäntyönsä tekeminen ole kenellekään varmastikaan helppoa. Mutta silloin kun kannustus, osaaminen ja vertaistuki ovat jaettuja voimavaroja, on se ehkä edes hitusen verran vähemmän yksinäistä.
Lopetamme päivän lauluntekosession Chasen (marmalakes.com) kanssa kello 01:20 aamuyöstä silmät ristissä, mutta hymy huulilla. Valmiiksi on juuri tullut upouusi biisi, indiehenkinen lähtöanthem “Beginning in it left”. Biisin valmistumishuumaa vieläkin makeampaa on tuntea se, minkä itse koen yhteistyöksi parhaimmillaan: olemme luoneet yhdessä jotain, jota kumpikaan meistä ei olisi voinut luoda yksinään, ja, jota kumpikaan meistä ei olisi voinut luoda kenenkään toisen kanssa.
Tämä onkin lopulta ehkä kaikista jykevin lahja, jota Austin sydämeeni jätti: yhä voimistuneen ymmärryksen siitä, että tein musiikkia sitten yksin tai yhdessä, on oma ääneni lauluntekijänä se, josta kaiken on lähdettävä.
Tuo ääni on lopulta ainoa merkittävä “kilpailuetu”, jota minulla voi olla, ja juurikin se, jonka myötä mitään kilpailua ei oikeastaan ole olemassa.
Ainoastaan musiikkia. Yksin ja yhdessä.
Katsoessani taaksepäin kaikkea sitä, mitä Austin minulle tänä syksynä antoi, päädyn vetämään yli aiemmin luonnostelemani lauluidean.
Kirjoitan tämän alle:
“Austin, Texas You Made My Heart – A Whole Lot Stronger”.
(“Austin, Texas, sinä teit sydämestäni – hurjasti vahvemman”.)
Yksi mies, monta työtä – Pertti Haverinen
![Yksi mies, monta työtä – Pertti Haverinen](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/pertti_haverinen_07_c_markku_mattila_1.jpg)
Vantaan Pakkalan kotistudiostaan Pertti Haverinen vastasi puhelimeen ”tässä mä taas olen”. Keskustelu aloitettiinkin tauon pitämisen syistä.
– Siinä 2008–2009 vaiheilla oli takana aika rankat pari kolme vuotta, niin henkilökohtaisella kuin työnteonkin puolella. Pidin sitten kunnon loman, ja silloin oli aikaa miettiä. Oli alkanut musiikkibisneksen murros, ja ympäriltä lähti joitakin kollegoita jo muihin hommiin. Tajusin, että tämä on vähän niin kuin ammattiurheilijan touhua; on se tietty jakso, ja sitten tulee uudet tyypit tilalle. Ajattelin, että minulla on vielä ikäni puolesta mahdollisuus hankkia joku toinen eläkeammatti, koska tästä työstä en välttämättä eläkkeelle jää, ja keikkamuusikon homma ei siinä tilanteessa enää tullut kysymykseen. Halusin tehdä jotakin aivan erilaista työtä vaihteeksi.
– Tein nopean päätöksen, että nyt tehdään ammatinvaihto – voin edelleen tehdä musiikkiakin siinä samalla, ei se sitä tarkoita että lopettaisin kokonaan. Ilmoitin levy-yhtiöille, että laitan hanskat tiskiin toistaiseksi. Talomyyntihomma veikin sitten mennessään, ja paketoin studion varastoon. Mutta oman musan tekeminen on kuitenkin elämäntehtäväni, se on itselleni ihan selkeää. Ei siitä irti pääse. Joten kaksi vuotta sitten perustin studion uudestaan. Päivitin laitteet ja softat, ja teen jälleen musiikkia, innolla.
Säveltämistä Pertti Haverinen on tehnyt jo lukioajoista, ja tarve siihen kasvoi lähes itsestään. Hienon melodian kuuleminen herätti kiinnostuksen omaan kokeiluun.
– Alusta asti tein iskelmiä. Se varmaan tuli bändikuvion viihdemusiikkimapista. Jos olisin soittanut kitaraa, niin olisin varmaan tehnyt rockia. Varsinaisia esikuvia mulla ei taida olla, mutta olen jälkikäteen huomannut, miten paljon esimerkiksi Abba ja Beatles ovat vaikuttaneet tekemisiini, ihan vaivihkaakin. Sen musan keskellä olen kasvanut, ja se perinne on selkäytimessä. Myöhemmin, kun olen säveltänyt tilaustöitä, olen aina tietenkin yrittänyt imeä sen hetken musiikista vaikutteita, turha sitä on kieltää.
Kansakouluopettaja-isän poikana Haveriselle tulivat tutuksi poljettavat urkuharmonit, jotka vetivät puoleensa jo pikkupoikana.
– Olen lapsena asunut vanhanaikaisissa kansakoulurakennuksissa. Muistan, kuinka olen seissyt lattialla harmonin vieressä, polkenut toisella jalalla, ja kädellä naputellut koskettimia ylhäältä, mihin juuri ja juuri saatoin ylettyä. Joku pakko siinä on varmasti ollut. Yläasteikäisenä aloitin kahdella c-kasettinauhurilla ping pong -äänittelyn kahdelle raidalle. Olen jo varhain oppinut arvostamaan sovittajia; noin 15-vuotiaasta lähtien halusin oppia hyväksi sovittajaksi.
Big band -kipinä syttyi, kun Klaus ja Seija Järvinen pitivät Mäntyharjulla kesämökillään kesällä ’70 big band -leiriä, ja bändiharjoitukset tapahtuivat kansakoulun luokassa, pikkupojan kodin seinän takana.
– Vaikka se oli kiellettyä, niin menin sinne tutkimaan soittimia ja nuotteja aina silloin, kun bändi meni syömään. Varmaan sieltä on saksofonin ihailu tullut, ja myös se soundi ja svengi. Olin jo aloittanut klarinetin opiskelun Mikkelin musiikkiopistossa; se tuli isäni kautta, joka soitti Mäntyharjun puhallinorkesterissa. Se oli mulla heti sormissa, muistan miten pääsin saman tien selville siitä. Kinusin kyllä saksofonia, mutta sen saaminen vei aikaa. Vähän hassua oli, että opettajani, sotilassoittaja, joka itse soitti myös fonia, ei suositellut siihen vaihtamista. Klarinetilla pyrin Sibikseen musiikkikasvatuksen osastolle. Pääsin sisään, vaikka en ollut soittanut pianoa yhtään. Otin muutaman pianotunnin pohjalle, että edes pitäisin käsiä oikein! Minut pelasti se, että jo silloin vapaa säestys oli aika painotettua, ja mun korva toimi kyllä. Jukka Jarvola testasi ja soitatti vähän ylimääräistä, jammailtiin nelikätisesti, ja sen ansiosta mut sitten hyväksyttiin.
Korva oli keikkamuusikkona soittaessa kehittynyt. Jari Puhakan kanssa Mäntyharjun pojilla oli trio, joka soitti kaikki paikkakunnan kissanristiäiset, ja tanssikeikkojakin. Niin sanottu nappuloiden vääntäminen jatkui c-kasettiaikojen jälkeen reilusti pitemmälle. Heti Helsinkiin muuton alussa iski kaupan ikkunassa ollut Tascamin neliraita-avokelanauhuri.
– Se oli pakko saada. Hinta oli 4500 markkaa, mikä oli paljon rahaa opiskelijalle. Mutta kun laskin tekeväni kesäduunissa rautakaupassa juuri sen verran, niin pyysin rahan förskottina, ja sainkin sen, joten kävelin ostamaan sen mankan. En vähääkään ajatellut että millähän sitä syödään ja eletään (naurua)! Mutta neljä raitaa oli, ja sehän oli taivas!
Omatoimisuutta ja sitkeyttä
Sitkeä soittelu levy-yhtiöihin, ja biisien tarjoilu johti korkeintaan johonkin kohteliaan kieltävään vastaukseen.
– Sitten Westerlundin Kajde antoi mulle mahdollisuuden. Sovittiin tapaaminen [Fazerin studio] Takomolle, ja pääsin seuraamaan hänen sessiotaan. Silloin tehtiin Kari Tapion taustoja – muistan Peter Lerchen kitarassa, ”Nappi” Ikosen rummuissa, ”Häkä” Virtasen bassossa, ja Kajde soitti sähköpianoa. Juha Laakso oli äänittäjä. Kun muusikot lähti ruokatauolle, avasi Kajde mulle 24-raitapöydästä Olen suomalainen -pohjat raita kerrallaan, eikä siitä hetkestä ollut enää paluuta entiseen.
Muusikkous, tekijyys, sekä äänittäminen ovat siis kulkeneet Haverisen uralla täysin rinnan. Finnlevyn vakiomies Westerlund levitti sanaa, ja hommia alkoi tulla.
– Ensimmäiset levytetyt biisini ovat jostain ’86-87. Kassu Halonen soitti, ja tein house writer -sopimuksen Flamingo-yhtiön kanssa vuodeksi. Pääsin seuraamaan niitäkin sessioita, Maikkarin isossa studiossa. Ensimmäinen mainittava säveltämäni biisi on Paula Koivuniemelle, Onni on, Toiviaisen Jorman teksti. Kajde meidät esitteli, ja meistä tulikin hyvät kaverit. Jorma oli äärimmäisen hieno mies, ja käytiin säännöllisesti parantamassa maailmaa tuopin ääressä. Kajden kautta meni sitten jo joitakin biisejä, mutta Turkka Malin kautta tahti alkoi kiihtyä.
Sitten tuli kuvaan Ilkka Vainio ja Audiovox. Haverinen lähetti joitain demoja, jotka olivat tarkoitettu Kikalle [Kirsi Sirén]. Vainio kiinnostui niistä, ja miesten ensimmäinen palaveri pidettiin.
– Ile otti muutamia biisejä, ja antoi mulle siinä yhden tekstinsä, Tartu tiukasti hanuriin, ja sanoi: ”Vedä hitti tästä, vedä siihen Säkkijärven polkka, ja huomenna levylle”. Ja kun raamit oli noinkin selvät, niin biisi syntyi saman tien jo ajomatkalla kotiin Espooseen. Samulin Veikko teki siihen sovituksen ja tuotannon, mutta valmis lopputulos oli aika tarkkaan mun demon mukainen.
– Sanoinkin sitten Ilelle, että ”hitto vieköön kuule – kun tää kuulostaa ihan samalta kun mun demo, niin enkö voisi itse tehdä näitä omia biisejäni loppuun asti?”. Eihän mulla ollut juurikaan kokemusta studiotoiminnasta, mutta kun aikani jankkasin, niin sitten Ile kerran soitti, että ”nyt olisi uusi tangokuningatar, rupee tekemään”. Pidettiin ankara hintaneuvottelu, päästiin lopputulokseen, ja sitten hyvin ilemäiseen tyyliin: ”Palaveri oli tässä, ensi viikolla nähdään” – klik. Sitten tein Tiina Räsäsen levyn [1995], ja se oli siis ensimmäinen oikea tuotantoni. Omia biisejäni siinä ei ollut kuin kaksi.
Tuotantotöiden alkaminen venytti tuolloisen keikkamuusikon työpäiviä laivan hytissä, demoja purkaen ja sovituksia tehden.
– Toimin sovittajana ja kapellimestarina isossa studiossa, tuottaja oli silloin vielä erikseen. Nehän on kaikki nivoutuneet jo ajat sitten, ja kaikilla on omat studiot. Sehän tässä onkin hienoa, että ehdin vielä kokea sellaisen ison studion tuotantokuvion. Nythän ei ole kysyntää sellaiseen samalla tavalla, aina ei edes mietitä enää niin paljon albumin tekemistä, vaan single-pohjalta.
Heidi Kyrön toisen albumin jälkeen [1995] – yhdessä Mika Toivasen kanssa – ei hiljaista hetkeä ollutkaan. Kuvioihin tuli mm. MTV:n Kiitorata-ohjelma.
– Se oli vielä silloin nimenomaan Maikkarin omaa tuotantoa, ja mukana oli myös Ari Oinonen. Suurimman osan töistäni olen tehnytkin Mediamusiikin kanssa, mutta Ile on ollut siinä yhteistyössä. Ja kun yhteistyö oli niinkin tiivistä, en muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta juuri muualle ehtinyt mitään tekemäänkään.
Alusta loppuun
Haverinen on tehnyt demoihinsa sovituksensa jo periaatteessa valmiiksi. Tuotantobudjetti on pääasiassa neuvoteltu per raita -pohjalta, ja joskus selkeissä albumikokonaisuuksissa on voitu tehdä könttädiili. Iskelmätuotannossa raita-ajattelu alkoikin tulla yhä enemmän esille, joten samalla levyllä saattoi olla usean eri tuottajan raitoja. Keskeinen syy oli, että teknologia tuli kaikkien saataville.
– Itsekin aloin aika nopeasti kyselemään, että voisin tehdä osan tuotannosta omassa pajassani. Se oli iso askel omaa kunnon studiota kohti, pystyi hankkimaan parempia laitteita ja niin edelleen. Tietyllä tavalla tuollainen on vaikuttanut sovitusratkaisuihin, mutta kyllä ekstramuusikoista – vaikka jousisektiosta – on aina sovittu erikseen. Mutta periaatteessa olen tietyllä summalla tehnyt asian haluamallani tavalla.
Nykypäivän pop-iskelmässä Haverinen kuulee tekstien muuttuneen eniten.
– Riimejä on uskallettu rikkoa, mikä on hyvä, eli tekstit eivät ole niin pölyisiä, mutta jos kielenkäyttö siksi huononee, ei se tietenkään ole hyvä. Harmoniamaailma on myös ehkä hieman kansainvälisempää, mutta vahvat melodiat ovat edelleen poikaa.
Haverinen tunnustaa omaavansa tekometodin, mikä kehittyi sen jälkeen, kun maine antoi myöten tekstien tilaamiseen. Mieluisinta on tehdä valmiiseen tekstiin, ”pakottavaan” rakenteeseen.
– Tykkään siitä tekstin aiheuttamasta ahdistuksesta; se rajoittaa, mutta on haaste. Ilen jälkeen olen tehnyt eniten biisejä Erosen Pekan kanssa, mutta kuitenkin niin, että kumpikin tekee tahollaan. Kyllä siinä saman pöydän ääressä tekemisessäkin olisi puolensa. Olen huomannut, että yleensä parhaat biisit ovat syntyneet helposti, yhdellä istumalla. Jos joutuu paljon viilaamaan, niin lopputulos todennäköisesti kärsii. Mutta on poikkeuksiakin, esimerkiksi Taivaskalliolla (san. Pekka Eronen), joka pärjäsi Syksyn Sävelessä 02. Sitä viilattiin vielä Markkolan Tomin laulaessa studiossa, ja viilaus kyllä kannatti: melodia parani, kun supistettiin ambitusta. Toisaalta yksi omista lemppareistani on Johanna Pakoselle tehty Älä puhu rakkaudesta (san. Pekka Eronen, 2004), joka on sävelletty ”puolessa tunnissa”. Erosen loistava teksti puhutteli välittömästi.
Markkolan levyttämästä Kauneimpain rakkaimpain -valssista olen myös ylpeä; se on ollut aika monen häävalssina.
– Seinäjoen tangosävellyskilpailun voitto tuli tangolla Anna olla (san. Jorma Toiviainen, 2006), jonka lisäksi mulla on pari kakkossijaa. ”Lattarit” on osasto, minkä mahdollisuuksista pidän paljon, ja aiemmin laitoinkin suunnilleen joka paikaan congat ja muuta perkussiota. Piti jo alkaa jättämään niitä pois, ettei se soundi määrittele kokonaisuutta liiaksi.
Tietoa ja taitoa
Musiikkikustantamisessa Haverinen on kokenut vanhan käytännön, eli oppirahat on maksettu.
– Aika varhaisessa vaiheessa kyllä opin sen niin hyvässä kuin pahassa. Aikanaan oli myös sainauspalkkio, eli allekirjoituksella tuli heti jotain rahaa, mutta oliko se ennakkoa vai ei, on hieman vaihdellut. Tietyllä tavalla tuo puoli on ollut villilänsi, eikä taida olla miksikään muuttunut. Ei mulla toisaalta edelleenkään montaa manus-biisiä levytetyissä ole. Notaatioita on jonkun verran mukana esimerkiksi [F-Kustannuksen] Suomi Iskelmä -sarjassa, mutta aika paljon saan suoraan kyselyjä nuoteista. Eli se, mikä on kustantajan rooli, ja miksi kirjoitan kustannussopimukseen nimeni, ei ole aina toteutunut. Biisieni edistämistä esimerkiksi johonkin kansainväliseen kuvioon ei tietääkseni ole tehty.
Pertti Haverinen pitää itseään nopeana ja tuotteliaanakin tekijänä. ”Hulluina vuosina” tuli päivistä pitkiä, kun paljon tehtiin.
– Ei se ihme ole, että aloin katselemaan muita hommia. Niihin aikoihin heräsin yleensä kuuden-puoliseitsemän maissa, menin kahdeksalta alakerran studioon, otin lapset haltuun iltapäivästä, ja menin illalla niiden nukkumaan menon jälkeen vielä uudestaan studioon.
Kaikkein tiiviimpiä aikoja mies ei haikaile takaisin, mutta tauon jälkeen musiikinteko tuntuu taas mielekkäältä.
– Juuri eilen tuli taas uusi tilaus, ja siitä lähti uusi biisi heti syntymään. Eli ei ote mihinkään ole hävinnyt.
Jutussa mainittujen laulujen tekijätiedot:
Olen suomalainen, säv. C. Salvatore, suom. san. Raul Reiman,
Säkkijärven polkka, säv. trad., san. Reino Helismaa
Tekijän vai artistin piikkiin?
![Tekijän vai artistin piikkiin?](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/sanna_vaaka.jpg)
Kuva: Saija Juulia Kojo
Tekijää kiinnostaa tekijyys – kiinnostaako se ketään muuta? Kysymys välähtää turhautumisen oheistuotteena päähän esimerkiksi silloin, kun kuulee radiosta laulun, jonka tekijän syystä tai toisesta haluaisi tietää. Olen sitä ikäpolvea, että muistan ihan hyvin ne ajat, jolloin Suomen Yleisradion kuuluttajat kertoivat eetterissä soineiden biisien nimet, esittäjät ynnä tekijät. Sittemmin Yle luopui tästä käytännöstä – kaiketi vedoten siihen, että tekijätietojen luetteleminen vei liikaa ohjelma-aikaa. Kaupallisten radiokanavien ohjelmavirrassa on muistaakseni aina mainittu korkeintaan biisien ja esittäjien nimet, jos niitäkään.
Lain mukaan teoksen tekijän nimi tulee mainita hyvän tavan mukaisesti kun teoksesta valmistetaan kappale, tai kun se saatetaan yleisön saataville (tekijän isyysoikeus). Tarkkoja sääntöjä siitä, missä ja miten nimi ilmoitetaan, ei ole. Nimi tulee liittää siihen yhteyteen, mihin se kulloinkin luontevasti kuuluu.
Elvis ry on ponnistellut jo vuosikymmenet sen puolesta, että musiikintekijöiden nimet mainittaisiin, kun musiikkia esitetään. Tv-puolella Yle ja kaupalliset kanavat ovat ottaneet informaation vastaan kohtuullisesti ohjelmissa, joissa musiikilla on keskeinen rooli. Mutta vieläkin näkee ruudussa palkkeja, joihin on kirjoitettu vain biisin nimi ja esittäjä. Kyllä siihen ne tekijätiedotkin mahtuisi. Radiopuolella Elvisin tavoite on, että musiikin tekijätiedot näkyisivät soittolistoilla, jotka löytyvät kanavien nettisivuilta. Tähän pyyntöön eivät radiokanavat ole ainakaan vielä reagoineet millään tavalla.
Alkavana vuonna Elvisin agendalla on ottaa isyysoikeusasiassa kontakteja netin musiikkikauppapaikkojen ylläpitäjiin. Ei varmaankaan olisi mitään rakettitiedettä luoda esimerkiksi Spotifyhyn toiminto, jolla tekijätiedot saataisiin näkyviin; siellähän ne ovat valmiina teosten metatiedoissa – toivottavasti.
Voisimmeko me tekijät nostaa asiaa esille myös itse? Vai olemmeko ylipäätään yhtään kiinnostuneita isyysoikeuksistamme ja siitä, mainitaanko meitä ikinä missään? Onko meille ihan ok, että sävellyksemme, sanoituksemme ja sovituksemme menevät artistin piikkiin? Taannoin törmäsin eräässä verkkolehdessä uutiseen, että artisti oli “tehnyt” rohkean biisin. Jutussa oli pitkä lainaus sanoituksestani. Lähetin toimitukselle kohteliaan huomautuksen tekijänoikeusrikkomuksesta, ja sen jälkeen tekijätiedot oli lisätty juttuun tuota pikaa.
Olisikohan meidän tekijöiden asia puuttua myös siihen, että artistit ja levy-yhtiöt kunnioittaisivat isyysoikeuksiamme? Onhan se nyt ihan hölmöä, että musiikkia voi ostaa ja kuunnella verkosta, mutta tekijätietojen perässä on lähdettävä kirjastoon tai levykauppaan – jos sellainen kotikylällä vielä sattuu olemaan. Julkaisijan ja esittäjien kotisivujen pitäisi olla se paikka, josta musiikin tekijätiedot löytyvät. Se olisi hyvän tavan mukaista.
Rohkeaa uutta vuotta 2015!
Sanna Korkee
Päätoimittaja
GT-yhteistyötä
![GT-yhteistyötä](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/kim_kuusi_kuva_nina_lith.jpg)
Kuva: Nina Lith
Ensi kevätkokouksessa päättyy toinen kaksivuotiskauteni Teoston hallituksen puheenjohtajana. Tämän lähes neljän vuoden aikana olen jo rutinoitunut vastaamaan kysymykseen mikä ero Teostolla ja Gramexilla on, ja miksi ihmeessä ylipäänsä tarvitaan nämä kaksi erillistä organisaatiota; toinen hoitamaan musiikin tekijöiden ja toinen teosten esittäjien oikeuksien lisensiointia.
Tilanteeseen löytyy toki looginen historiallinen selitys. Teosto perustettiin keväällä 1928, mutta vasta lähioikeuksien sisällyttäminen vuoden 1961 tekijänoikeuslakiin synnytti tarpeen esittäjien ja tuottajien etujen valvonnalle ja sai aikaan Gramexin perustamisen. Näin kehittyi kaksi rinnakkaista yhdistystä hoitamaan hyvin samankaltaista toimintaa: palvelemaan pääosin samoja käyttäjäasiakkaita, keräämään korvauksia yhteisistä tuotteista, sekä jakamaan rahat osittain myös samoille henkilöille.
Tullessani puheenjohtajaksi 2011 oli jo ilmassa ajatuksia tekijä- ja esittäjäpuolen voimavarojen yhdistämisestä. Esekin ja Lusesin toiminnot niputettiinkin seuraavana vuonna Musiikin Edistämissäätiö MESiin, ja Fimicin ja Musexin vastaavasti Music Finlandiin. Kaikki Teoston ja Gramexin jäsenjärjestöt yhdistivät näin resurssinsa ja alkoivat toimia tiiviimmin yhdessä yhteisten tavoitteiden toteuttamiseksi.
Kun Ilmo Laevuo valittiin Gramexin hallituksen puheenjohtajaksi seuraavana keväänä, syntyi luonteva tilanne tarkastella uusin silmin myös Teoston ja Gramexin välistä yhteistyötä. Järjestöt olivat toimineet viitisenkymmentä vuotta rinnakkain vähän samaan tapaan kuin pienen kaupungin pesäpallojoukkueet, kumpikin omalla toimintatavallaan ja ylpeänä omasta paremmuudestaan. Yhteistyötä oli toki ollut, mutta sen ulottaminen varsinaiseen operatiiviseen toimintaan ei ollut juuri edennyt hallitusten välisiä keskusteluja pidemmälle. Näin siitä huolimatta, että kymmenet tuhannet musiikkia käyttävät yhteiset pienasiakkaat – ravintolat, myymälät, kampaamot, liikennöitsijät ja muut yrittäjät – ihmettelivät miksi musiikin soittamisesta piti aina tehdä kaksi sopimusta ja maksaa siitä myös erilaisin perustein ja eri aikaan kahdella erillisellä laskulla kahdelle organisaatiolle.
Melko tarkkaan kaksi vuotta sitten hallitukset käynnistivät GT-yhteistyöksi nimetyn prosessin, ja vuotta myöhemmin käytiin ensimmäisiä neuvotteluita yhteisen myyntiyhtiön perustamisesta. Gramexin ja Teoston 50/50 -omisteinen tytäryhtiö GT Musiikkiluvat Oy saatiin vihdoin perustettua ja rekisteröityä viime lokakuussa. Yhtiö tulee hoitamaan taustamusiikin lupamyynnin, laskutuksen, asiakaspalvelun ja markkinoinnin. Se tilittää korvaustuotot Teostolle ja Gramexille, jotka jakavat ne edelleen edustamilleen oikeudenhaltijoille. Teosto ja Gramex määrittelevät edelleenkin omat hintansa yhteisissä tuotteissa, mutta käyttäjäasiakas saa luvan tulevaisuudessa yhdeltä luukulta, yhdellä sopimuksella ja yhdellä laskulla.
GT Musiikkiluvat Oy (lyhennettynä GTM) palkkaa toimitusjohtajan lähiviikkoina, ja sille siirretään toimintoja ja henkilöstöä asteittain kolmen seuraavan vuoden aikana. Täydessä vauhdissa yritys laskuttaa arviolta 25 miljoonaa euroa vuodessa ja työllistää parisenkymmentä henkilöä. Vaikka Gramex ja Teosto itse vastaavat jatkossakin lupamyynnistä radio- ja tv-yhtiöille sekä suurimmille avainasiakkailleen, on GTM aimo harppaus eteenpäin, ymmärrettävämpää ja helpompaa musiikin käyttöä kohti.
Kim Kuusi
Teoston hallituksen puheenjohtaja