Kuva: Markku Mattila
Vuoden raportööri -palkinto Marko Maunukselalle
Kuva: Markku Mattila
Information: https://www.kulturfonden.fi/
Greta ja William Lehtisen säätiö julistaa kuvataiteilijoiden, taideteollisuuden harjoittajien, säveltaiteilijoiden ja arkkitehtien haettavaksi apurahoja. Apurahat on tarkoitettu käytettäväksi kotimaassa ja ulkomailla tapahtuvaa työskentelyä tai kotimaassa/ulkomailla järjestettävää näyttelyä varten. Säätiö tukee ensisijassa hakijoiden sellaista toimintaa tai hankintoja, jotka kohdistuvat apurahahakemuksen jättämisajankohtaa seuraavaan 12 kuukauden aikaan. Lisätiedot säätiön sivuilta.
Maakuntarahastojen tarkoituksena on maakunnan kulttuurin vaaliminen ja kehittäminen. Rahastot tukevat ja edistävät tiede-, taide- ja muuta kulttuurityötä jakamalla vuosittain apurahoja ja palkintoja. Kaikilla maakuntarahastoilla on oma apurahojen hakuaikansa. Katso tarkemmin rahaston sivuilta.
Apurahoja myönnetään keskusrahastosta ja maakuntarahastoista. Lisätiedot ja hakuohjeet rahaston nettisivuilta.
Elvisin nettisivujen oli aika uudistautua. Tarve lähti edellisen sivuston konkreettisesta vanhentumisesta paikkausavun ulottumattomiin. Päätimme laittaa uusiksi koko sivuston, ja kehittää samalla sivujen käytettävyyttä, tietoturvallisuutta ja myös houkuttelevuutta. Tavoitteena oli selkeä ja ajanmukainen paketti, josta tieto löytyy helposti, ja jota olisi vielä mukava katsella. Sivuja on hiottu ja viilattu, mutta silti jotain kehitettävää tai korjattavaa varmasti on vielä. Siispä kuulisin mielelläni kokemuksianne uusista sivuista!
Suurimpia uudistuksia on paitsi graafinen ulkoasu, myös muun muassa Selvis-lehden ja jäsenluettelon rakenteen päivitys. Selvis jakaantuu siis nykyään sisältötyypin mukaan, ei lehtinumeroiden. Voit siis esimerkiksi voit lukea yhdestä paikasta kätevästi vaikka kaikki pääkirjoitukset ja henkilöhaastattelut.
Selkeällä jäsenluettelolla puolestaan haluamme palvella jäseniämme paitsi löytämään yhteistyökumppaneita, myös tarjoamalla jäsenillemme tilan jossa esittäytyä ja josta jakaa tietoa itsestään kätevästi eteenpäin. Tutustu vaikkapa hallituksen jäsenen Olavi Uusivirran jäsensivuun ja lähetä itsestäsi vastaava tietopaketti toimistolle! Me huolehdimme materiaalin puolestasi nettisivuille esille.
Elvisin graafisen ilmeen uudistuksen viimeisen kulminaatiopisteen voi ajatella olevan ensi kevään uudet toimitilat Helsingin ydinkeskustassa, aivan Kampin kauppakeskuksen vieressä. Tilat mahdollistavat mutkattoman yhteistyön muun muassa tilat jakavan Teoston ja Music Finlandin suuntaan. Henkilöstön sekä vieraiden viihtyvyyteen on myös kiinnitetty erityistä huomiota. Ja tietysti musiikki tulee uusissa tiloissa näkymään – ja kuulumaan!
Nina Lith
Elvis ry:n viestintäpäällikkö
Musiikintekijäkollegani uskaltaa soittaa luottokorttia isolla volyymilla kerran vuodessa, kesäkuussa. Silloin hän suuntaa koko perheen kokoonpanolla Italiaan lomalle. Passien ja hammasharjojen lisäksi pitää muistaa aina ottaa mukaan käyttäjätunnus ja salasana, joilla pääsee Teoston verkkopalvelun asiakassivuille. Kesäkuun tilityksen määrä kun on saatava tietää heti tuoreeltaan, oltiinpa missä päin maailmaa tahansa.
Tänä kesänä kollega nousi lentokoneeseen melko toiveikkain mielin, koska eräs oikeinkin työllistetty artisti on viime syksynä levyttänyt hänen tekemiään lauluja. Radiosoittoon kipaleet eivät päätyneet, kun eivät olleet sinkkubiisejä, mutta artisti on todistetusti ottanut ne konserttisalikiertueensa ohjelmistoon. Ainakin jotain palkkaa lauluntekijälle on työstä tulossa. Ainakin pitäisi olla.
Kollega toteaa, että vuotuinen tilipäivälotto tuo matkailuun oman jännityksensä: Sen tulos määrää, millä budjetilla Italiaa ihaillaan. Joskus on käynyt niin, että tilitys on ollut odotettua ja ansaittua vähäisempi, koska joku kovasti keikkaa tekevä artisti ei olekaan tehnyt keikoistaan ohjelmailmoituksia. Silloin lomatunnelmaa on latistanut huoli siitä, millä lentoliput ja lystit maksetaan. Harmittava musiikintekijän ammatin varjopuoli.
Tilitystiedot on hyvä tarkastaa aina. Jos ne eivät vastaa todellisuutta, kannatta asiasta tehdä huomautus Teostoon. Se ottaa tekijän puolesta yhteyttä esittäjiin, jotka ovat jostakin syystä jättäneet ohjelmailmoitukset tekemättä.
Teosto täyttää tänä vuonna 85 vuotta. Selvis onnittelee lämpimästi. Juhlavuoden ”Se biisi kosketti” -kampanjalla Teosto on kerännyt nettisivuilleen suomalaisten muistoja hetkistä, joissa kotimainen musiikki on ollut läsnä. Koskettavia tarinoita, jotka osoittavat, että musiikki on ihmisille iso juttu.
Sanna Korkee
Päätoimittaja
– Sain nimen melkein heti kun synnyin. Veljeni antoi sen amerikkalaisen Riiviöt-elokuvan mukaan. Riiviöihin liittyy tarina siitä että jos niitä ei ruoki oikein tai ne pesee väärin niin niistä kuoriutuu limaisia demoneja. Yök! Sellanen kai vähän vieläkin oon…
Jippu (s. 1985) kuvailee musiikillista lapsuuttaan tylsäksi ja yksipuoliseksi, koska se painottui lähinnä hengelliseen ja klassiseen musiikkiin.
– Meillä oli iso kaappi täynnä oopperavinyylejä, joita mä kuuntelin aika ahkeraankin.
Jippua ohjattiin pienestä pitäen määrätietoisesti musiikkiharrastusten pariin. Jo 3-vuotiaana hänen lauluaan tallennettiin kasetille, ja 5-vuotiaana hänet pantiin Suzuki-pianotunneille. Myöhemmin vuorossa olivat viulutunnit, klassinen kitara, erilaiset kuorot, baletti- ja nykytanssi.
– Lapsena en ehtinyt harrastaa mitään muuta kuin musiikkia, vaikka mun unelma oli tulla urheilijaksi. Pelasin salaa ringetteä, sählyä ja jalkapalloa, mikä oli tietenkin täydellinen kirous meidän kotona.
The Kids
Levyttävä artisti Jipusta tuli jo 11-vuotiaana The Kids-yhtyeen riveissä, joka oli varsinainen muusikkojen jälkikasvun all star -kokoonpano. Jokke Seppälän tuottamaan yhtyeeseen kuuluivat alun perin Jipun lisäksi hänen isosiskonsa Marjutin tyttäret Ida ja Joanna Kupiainen sekä Anniina Merisalo, Henni-Liisa Stam, Jakke Seppälän tytär Jenni (nyttemmin tunnettu artistinimellä Nuppu), Mikko Kuustosen tyttäret Minka ja Iina, Anna Babitzinin poika Saska, Virve Rostin tytär Ella Tukia sekä Susanna Haaviston ja Juha Tikan pojat Timo ja Ville Tikka.
– Se oli kyllä aivan mieletöntä aikaa! Meillähän oli keikkoja ihan hirveesti. Oli keikka-auto ja omia lehdistötilaisuuksia.
Ennen The Kidsejä laulajan ura ei ollut Jipun suunnitelmissa, eikä hän ole perinteisessä mielessä opiskellut laulua. Hän kiittää Jokke Seppälää laululahjansa löytämisestä ja jalostamisesta. Sittemmin myös Antti Kleemola on ollut hänelle tärkeä opastaja laulamisessa.
Häpeämättömästi luova
Murrosiässä Jipun elämä meni monella tapaa solmuun. Hän asui sijaiskodissa ja lastenkodissa. Soitto- ja tanssitunnit jäivät.
– Mä lopetin kaikki. Mä olin vähän aikaa Hakunilan yläasteen musiikkilinjalla, sitten muutin Lohjalle siitä ja voitin koulujen välisen karaokekilpailun. Omalla tavallaan laulu oli siinä koko ajan mukana ja se piti mua hengissä ja musiikki, mutta siinä tuli niin paljon vaikeuksia.
Pianonsoitto ei kuitenkaan jäänyt, ja 13-vuotiaana alkoi syntyä omia laulujakin.
– Muistan ensimmäisen ”todella suuren sävellykseni” nimeltä Take me to your endless love. Tein kyllä jo ”suuria klassisia teoksia” grandioottisessa mielentilassani paljon nuorempana: esitin mm. Kuutamosonaatin niin kuin uuden version. Lapsesta asti mun itsetunto on ollut ihan semmoinen mykistävän kieroutunut, että omalla tavallaan sitä ei ole ollut, mutta mitä musiikkiin tulee, niin mua ei ole voinut millään tavalla estää, siis sitä luovuuden pursuamista. Se on tullut sitten vaikka mitä kautta ulos, mutta sehän on tullut! Olen häpeämättömästi uskaltanut toteuttaa itseäni luovana. Narsismia on lapsesta asti ollut niin paljon, että mua ei ole lavalta alas saanut.
Vaikka Jipun elämä ei ole muuten ollut erityisen seesteistä ja helppoa, niin hän suorastaan häpeilee sitä, kuinka vaivattomasti hänen musiikkiuransa on kehittynyt.
– Hetkittäin tuntuu, että kaikki on annettu ällöttävästi kultavadilla. Mä vaan menen laulamaan London Pubiin pikkasessa puolijurrissa joka maanantai, ja sitten sinne sattuu kävelemään Asko Kallonen sisään ja toteamaan, että se haluaa tehdä mun kanssa levyn. Sitten mä kirjoitan nimen johonkin paperiin, jota mä en edes kunnolla lue. Sitten mulle vaan sanotaan, että tee omia biisejä, että sä oot varmaan tosi hyvä. Sit mä ilmoitan, etten ole koskaan tehnyt suomeksi mitään. ”No, kokeile!” Sit mä meen pianon ääreen ja sävellän mun ekan biisin, jonka nimi on ”Kii”. Sit mä näen Mikko Kuustosen ja sanon: ”Hei, onks tää susta hyvä tää biisi?”. Ja se sanoo ”no, on tää tosi hyvä, muuta vaan siit noi pari lainia”. Sit mä muutan ne pari lainia ja siitä tulee eka sinkku!
Taiteilijan ehdoilla
Ensimmäistä albumia tehtiin nopeaan tahtiin mm. Soundtrack-studiolla, Anssi Växbyn olohuoneessa ja Samuli Laihon studiolla. Moni demolaulu päätyi sellaisenaan levylle ilman suurempaa tuottamista. Yhtään ylijäämämateriaalia ei jäänyt, vaan kaikki Jipun tekemä kelpasi. Kukkakaupan kulmalla -biisin Jippu laati studion flyygelillä.
– Siinä ekassa levyssä ei yritetty mitään. Ei rakennettu minkäänlaista imagoa tai jotain, vaan siitä tehtiin ihan puhtaasti just sellainen mikä taiteilija oli, kaikki meni taiteilijan ehdoilla.
Albumi Salaisuuksia, joita yksinäiset huutaa unissaan lähti hyvin hitaasti siivilleen, mutta myi lopulta kultaa ja sai vuoden debyyttialbumin Emman. Suosio kasvoi keikkailulla ja omalla Jippu-klubilla Helsingissä. Jippu otaksuu, että ensimmäiset fanit olivat lähes pelkästään kollegoita ja viidakkorumpu lähti siitä.
– Nykyiset fanini eivät ole enää kollegoita, koska omalla tavallaan mun julkisuuskuvani on särkenyt mun taiteilijakuvaani ja aiheuttanut vastareaktion.
Toista albumia Kuka teki minusta tän naisen alkoi tuottaa Markus Koskinen, jonka kanssa Jippu myös kokeili laulujen yhdessäkirjoittamista eli co-writtausta.
– Se oli vähän erilainen prosessi. Mä olin jo ikään kuin musiikkibisneksessä sisällä ja aloin jo ymmärtää pelin hengen.
Jippu myös kilpaili kutsuartistina Suomen euroviisukarsinnoissa 2008 albumiraidallaan Kanna minut. Kilpailuasetelma mm. Kari Tapiota ja Teräsbetonia vastaan oli tietysti epätoivoisen haastava, mutta Jippu sanoo, että jos nyt olisi samassa tilanteessa hän tekisi biisin, jolla olisi jotain menestymismahdollisuuksia.
– Joku megalomaaninen, iso, dramaattinen balladi olisi voinut pärjätäkin.
Jippu ja Samuli
Jippu kokee, että koko uran alku häntä on viety kuin pässiä narussa ja kaikki on tapahtunut niin nopeasti, että hän ei ole ymmärtänyt olevansa menestyksen ytimessä saati osannut nauttia siitä. Syksyllä vasta 28 vuotta täyttävä laulajatar kärsii jo kolmenkympin kriisistä ja tuntee syyllisyyttä siitä, ettei viime vuonna ilmestynyt kolmas levy Väärinpäin lentävät linnut enää myynytkään kultaa.
Sitä ennen levy-yhtiötä ja Jippua kuitenkin ilahdutti Samuli Edelmannin kanssa vuonna 2010 tehdyn duettolevyn menestys. Levy myi Musiikkituottajien tilaston mukaan 24207 kappaletta. Nykyään sellaista kutsutaan platinaksi, parikymmentä vuotta sitten se olisi ollut vähän vajaa kultalevy.
Duettolevyn tekeminen osui mainioon saumaan, koska kolmannen albumin laulujen syntyminen takkusi, ja Jippu oli jo alkanut itsesäälissään miettiä alan vaihtamista.
– Mä olen just siinä miettinyt, että millä helvetillä mä syön, että mun on pakko mennä Alepaan töihin, ja sitten soitetaan, että mitä jos sä tekisit Samuli Edelmannin kanssa duettolevyn Maltalla!
Pian Jippu oli valitsemassa lapsuuden idolinsa Samulin kanssa suosikkikappaleitaan Leri Leskisen ja studiobändin sovitettaviksi Maltalla, jossa koko tuotanto toteutettiin.
– Se kyllä onnistui ja siinä oli hetkensä. Mulle ehkä isoin asia oli, että kehtasin laulaa Mari Rantasilan levyttämän Vain rakkaus -kappaleen (säv. Pekka Marjanen san. Tapio Piirainen), joka oli mulle karaokeklassikko, ja sitten sain Rantasilalta kannustavan tekstiviestin!
Omaa kieltä etsimässä
Jippu lähtee biisinteossa aina tekstistä ja säveltää pianon avulla.
– Kävin monta vuotta opettelua runouden ja laulutekstin tekemisen välillä. Mulle oli hirveän selvä sellainen abstrakti runokieli, jossa ”puut suutelevat toisiaan hiljaisessa yössä, jossa multa hyväilee varpaita”.
Mielikuvaharjoituksena hän kertoo ajatelleensa, miten tuollainen abstrakti runonpätkä muotoiltaisiin tekstiviestiksi, jonka vastaanottaja ymmärtäisi oikein. Tekstintekijänä Jippu kertoo pyrkivänsä luomaan tunnistettavan tyylin, mutta samalla myös ironisoi itseään.
– Mussa edelleen taistelee se Eeva-Liisa Manner, Katri Vala, Edith Södergran vastaan Reino Helismaa! Ne koko ajan hakkaa toisiaan, että kumman mä valitsen, kun mä teen rakkauslaulua.
– Mä olen pyrkinyt niinkin radikaaliin postmoderniin ajatteluun ja sekoiluun, että mä luon kokonaan oman kielen ja kieliopillisen näkemyksen. Sellaisen lyyrisen tason, että ”ton Jippu sanois noin, sehän puhuu noin, sillähän on tollanen klangi”. Samoin kuin, että Chisu sanois näin tai Mariska sanois näin. Mitä paremmin mua voi imitoida, sitä paremmin mä olen onnistunut.
– Jos mä nyt imitoisin itseäni kirjoittajana, niin laulussa on välttämättä oltava sana ”kipu” tai ”haava”. Tai lehtiä, puu, syksy ja vähän sataa. Tai jotain sydämen halkeamisesta. Tai sitten siinä voi olla jotain tosi rivoa. Nämä voidaan kaikki yhdistää, niin syntyy jotain jippumaista.
Jippumaisuus on sitten ollut radioiden musiikkipäälliköille kenties liian rankkaa, ja Jippu kamppaileekin nyt mielessään kaupallisuuden ja identiteettinsä ristipaineissa. Hän haluaisi laajentaa tyylilajiaan, mutta on toisaalta huolissaan, että jos hylkää oman ydinosaamisalueensa, eli ”ranteet auki” -rakkauslaulut, niin kuka ne sitten tekee.
Räppiä ja vanhoja mestareita
Jipun salainen ihailun kohde on räp-musiikki, josta hän hakee inspiraatiota tekstien tekemiseen. Riimittelyn taidossa hän opiskelee toki myös vanhoja mestareita.
– Nyt on Vexi-vaihe ja Juha Vainio -vaihe on ollut pitkään. Juice oli tosi vahvana silloin, kun opettelin kirjoittamaan. Nyt mä jotenkin vaadin itseltäni yhtä paljon. Jos mä pystyisin joskus samaan kuin Anna mulle tähtitaivas (säv. & san. Jukka Kuoppamäki), sit mä oisin jotenkin niin kuin tosi kartalla!
Jipun ihailun kohteisiin kuuluu myös kotimaisen gospelin suurmies Pekka Simojoki ja laulajana Kari Tapio. Muutenkin hän kuuntelee tällä hetkellä paljon kotimaista musiikkia. Sen sijaan reggaelle ja Suomi-rockille Jippu ei syty.
Jesse Kaikuranta on eräs kollega, jolle Jippu mielellään tekisi biisejä. Kansainvälisistä nimistä hän mainitsee mm. Bon Jovin, Queenin, Musen ja Adelen. Haastattelija ja haastateltava löytävät myös liikuttavan yksimielisyyden siitä, että Lara Fabian on sielukkaampi kuin Céline Dion.
– Haluan vielä korostaa, että mulla on sieltä lapsuudesta tuleva klassisen musiikin rakkaus: Domingo, Carreras, Pavarotti, Andrea Bocelli… kyllä ne ovat mun soittolistallani ihan päivittäin. Suuret laulajat ja tulkitsijat ovat ne, mitä mä ulkomaisista kuuntelen.
Akustista ja intiimiä
Jippu ei pidä suurista lavoista ja stadioneista, vaan esiintyy mieluiten akustisesti ja intiimisti pienillä klubeilla. Tänäkin keväänä Jippu on järjestänyt klubi-iltoja vierailijoineen Tampereella. Myös vankilakeikat ovat olleet mieluisia. Ainoa epäonnistunut keikka on ollut bändin kanssa viinimessuilla, missä eräs yleisössä ollut mies laittoi lautasliinat korviin.
– Silloin lähdin sieltä lavalta. Se on ainoa kerta elämässäni, kun olen ymmärtänyt, että mut on buukattu väärään paikkaan.
Toistaiseksi Jippu ei ole vielä perehtynyt kovin tarkkaan alan edunvalvonta-asioihin, mutta nyt ryhdyttyään yksityiseksi elinkeinonharjoittajaksi hän veikkaa alkavansa kiinnostua enemmän Elvisinkin tarjoamasta tiedosta ja avusta. Levy-yhtiölle työskentelemisessä hän ei kuitenkaan ole törmännyt suurempiin ongelmiin eikä pidä levy-yhtiöiden ja artistien asettamisesta vastakkain.
Jippu on nyt kirjoittamassa lauluja neljännelle soololevylleen ja toivoo löytävänsä monessa mielessä uuden suunnan.
– Kukaan ei voi koskaan riistää mun lahjojani, mutta kuulijat voivat lakata kuulemasta. Se on se taiteilijan ainainen riski.
Karjalaisen säveltämä ja sanoittama Perutaan häät ei kauaa ehtinyt levy-yhtiöissä pyöriä, kun tuottaja Seppo Matintalo nappasi sen Anne Mattilan kesäsinkuksi 2005. Teksti rikkoi perinteisiä iskelmän rajoja ja se puhutti. Mutta ennen kaikkea se nousi valtaisaan suosioon, ja Mikon puhelin alkoi piristä.
Karjalainen teki jo ala-asteella sanoituksia omalle rokkibändille, ja 2000-luvun alussa BetoniHank-bändi teki levynkin, mutta se ei oikein lähtenyt kiitoon. Kun sitten Johanna Kustannuksen Sini Perho kysyi, löytyisikö jotain iskelmää, niin Mikko vastasi tietämättömän itsevarmuudella, että löytyy.
– Suhtauduin lievän halveksivasti ja ajattelin, että iskelmiä heitellään ihan lonkalta. Voi olla, että Perutaan häät -biisin menestys vielä lisäsi vähättelevää asennettani. Koltiaisen virnuilua, rokkari tekemässä vähän iskelmää. Biisi oli myös ensimmäinen ja toistaiseksi viimeinen oma iskelmäsävellykseni. Soitan sen verran kitaraa, että kykenin juuri ja juuri tuollaiseen humppaan.
– Tekstiin vaikutti pohjimmiltaan päivätyöni sosiaalialalla. Lähtökohta oli eräänlainen vastine Pekka Ruuskan Hei me mennään naimisiin -kappaleelle. Siinä oli varmaan jotain kannanottoa perheen perustamiseen liian nuorena, häähypetykseen ja kaiken vaaleanpunaistamiseen. Ehkä mulla oli joku trauman tapainen överiksi vietyyn kermakakkuiluun. Olin myös vauvalapsiperheen isänä törmännyt arkeen kunnolla, ja johonkin piti purkaa tuntemuksia terveellä tavalla.
”Näitähän tulee”
Alkuhuumaa seuranneisiin lukuisiin sanoituspyyntöihin Karjalainen kuittaili huolettomasti, että näitähän tulee. Mutta eihän niitä sitten tullut. Tuli lopulta vain hirveä krapula, kun tajusi, että hitti oli puhdas sattuma, tuurilla tullut.
– Tai kyllähän niitä tekstejä tuli, mutta ei mitään kelvollista. Lähettelinkin niitä rasittavuuteen asti. Kyllä tuolla jossain vielä muistetaan, että niitä on sadellut. Multa puuttui täysin näkemys siitä, mikä on paskaa ja mikä ei. Tajusin melko pian, etten osaakaan tehdä, ja etten ehkä enää koskaan saa tehtyä yhtään mitään. Yritin välillä unohtaa koko homman, mutta kun bänditouhu hiipui hiljalleen, halusin kuitenkin täyttää tyhjiön. Päässäkin pyöri koko ajan melodioita, joita säveltäjät edelleen lähettivät.
Pitkä hiljaisuus
Alkoi hiljainen kausi, ja Karjalainen alkoi opiskella kirjoittamista. Hän harjoitteli, kirjoitteli ja testaili. Samalla kunnioitus tekemistä ja iskelmää kohtaan kasvoi.
– Luin kaikenmaailman oppaita ja perehdyin laululyriikan kirjoittamisen tekniikkaan järjestelmällisesti. Hullaannuinkin siitä, riimeistä ja sellaisesta. Vei aikaa, että pääsin hullaantumisesta irti.
Pikkuhiljaa Mikko alkoi nousta pettymyksestä, jota omat katteettomat lupaukset ja osaamattomuus olivat hänelle aiheuttaneet. Vuodessa syntyi kuitenkin vain 3-4 valmista tekstiä. Matti Mikkolan säveltämä
Mansikkaa ja valkoapilaa, joka julkaistiin Neljänsuoran sinkkuna 2009, oli vihdoin biisi, joka antoi taas uskoa omiin tekemisiin.
– Jälkikäteen ajateltuna se, että tarjoilin alussa kaikki huonotkin lyriikat estoitta eteenpäin, oli tyly, mutta hyvä koulu. En ole enää niin herkkänahkainen. Huono teksti on huono, enkä lähde sitä jauhamaan. Nykyään lupaankin vain yrittää ja jätän itselleni kieltäytymisvaran. En halua ottaa liikaa paineita ja luvata olemattomia. On niin arka homma, saako aikaan tekstin, joka puoltaa paikkaansa. Jäi alussa niin paljon tekemättä.
Yhteistyötä ja sauvakävelyä
Perutaan häät -biisi mahdollisti nopean verkostoitumisen, ja halukkaita yhteistyökumppaneita ilmaantui ilman omaa aktiivisuutta. Karjalaisen ei ole siltä osin tarvinnut käydä useimmille tekijöille tuttua, tuskaista ja pitkää polkua, johon monen kärsivällisyys ei riitä.
– Onnellista on ollut, että yhteistyökumppanit eivät hylänneet. Mutta heidän luottamuksensa takaisin saaminen on vaatinut työtä ja onnistumisia. Minun ei ole tarvinnut kuitenkaan koskaan aktiivisesti hakea kontakteja. On ollut myös suuri onni saada tehdä heti alusta alkaen hyvien säveltäjien kanssa.
Eniten sanoituksia Karjalainen on tehnyt Antti Kleemolan ja Matti Mikkolan sävellyksiin. Matin kanssa mennään melodia ja Antin kanssa teksti edellä. Kummassakin on etunsa.
– Aluksi, kun homma oli enemmän lapsenkengissä, tein blancoja tekstejä. En saanut valmiiseen melodiaan mitään kunnollista aikaiseksi. Olikin kova työ opetella tavujen kanssa puljaaminen. En ehkä myöskään osannut oikein kunnioittaa säveltäjän työmäärää siellä demon nannatuksen ja rämpytyksen takana. Olen pikkuhiljaa oppinut haistelemaan demolta olennaisen ja erottamaan hyvät melodiat huonoista. Hakeudun demon äärelle tunnustellen, herättääkö se sanoitukseen innoittavia tunteita ja kuvia.
– Yleensä kuuntelen työn alla olevaa demoa, kunnes alkaa löytyä tekstin maisema ja punchline. Sauvakävely on hyvä tapa päästä melodiaan kiinni. Kierrän Palokkajärveä ja annan demon luupata korvissa. Jos kuningasideaa ei tule, niin ainakin saan liikuntaa. Se on sellainen yhden ihmisen win-win-tilanne. Olen alkanut pitää yhtenä demojen esikarsintakriteerinä sitä, tuleeko heti olo, että tuollaisen osaisin itsekin säveltää. Jos tulee, niin biisi ei pääse sauvakävelylle. Hyvä sävellys alkaa kirjoittaa itse itseään, loppu on sinnikkyyttä ja tekniikkaa.
Viime aikoina Karjalaisen käsiin on eksynyt niin paljon hyviä sävellyksiä, että hän on keskittynyt niihin. Teksti edellä kirjoittaminen on jäänyt turhankin vähiin.
– On kiva aloittaa tyhjästä ja alkaa leikkiä, katsoa mitä syntyy. Yölle on Kleemolan kanssa tehty biisit teksti edellä. Pitäisi olla aikaa ja pöydän pitäisi olla tyhjä. Leikkimisestä tyhjällä paperilla tulee syyllinen olo, kun on luvannut tehdä muuta. Se, että antaisin itseni haahuilla ja tehdä jotain tulosvastuutonta, on mulla vielä opettelussa. Syntyneistä muhjuista saatta löytyä sattumia, joita voi lähteä jalostamaan biisiksi.
Riimustelut farkkurepussa
Karjalainen taistelee nykyisin jokaisen biisin aloittamisen kanssa. Sauvakävelyn lisäksi aloitusapuja löytyy esimerkiksi fiilistelemällä muiden musiikkia, useimmiten ulkomaista. Tyttären tekemä farkkureppu on täynnä kymmeniä eri kokoisia vihkosia, joihin on siunaantunut kaikenlaista selvinä ja epäselvinä hetkinä riimustettua. Kännykän muistitila on myös tukossa. Ideoita pulpahtelee milloin missäkin.
– En varsinaisesti lähde metsästämään aiheita. Niitä vain tulee tai sitten ei. Ruohonleikkaajalla on kivisilmä, mulla on lauluntekijän silmä, mutta vältän sitä, että alkaisin pitää itseäni varteenotettavana sanoittajana, etten taas ajautuisi nurkkaan. Ehkä se on pelkuruuttakin. Tuntuu, että olen tehnyt niin vähän, ja pitää vielä kovasti harjoitella. Mutta kyllä mä tavallaan elän koko ajan kirjoittajan elämää. Se on tapa olla. Kuulostaa pöljältä, mutta kirjoittaisin, vaikkei mitään julkaistaisikaan.
Ensin hahmottuu tekstin teema eli se, mitä tekstillä on tarkoitus yrittää sanoa. Lauseet Karjalainen valjastaa teeman palvelukseen. Lauseet onkin hänen haasteistaan seuraava. Niihin pitäisi paneutua enemmän.
Hiljattain julkaistu Aki Louhelan säveltämä ja esittämä Neiti Etsivä oli pitkästä aikaa ensimmäinen teksti, jota hän lähti rakentamaan sillä asenteella asenteella, että tehdään lauseita ja niistä sitten muotoutuu se juttu.
Jumppaa ja suklaata
Karjalainen sanoo kirjoittavansa enemmän huonoja kuin hyviä tekstejä, mutta osaa jo jättää ne lähettämättä. Tekeminen hidastuu koko ajan, koska tekstien omatoiminen jumppaaminen on lisääntynyt. Hän säilyttää eri työvaiheita varalla ja tallentaa ne järjestysnumerolla. Joissain tapauksissa yhden tekstin versiomäärä on kasvanut pariinkymmeneen.
– Silloin tällöin kuitenkin lipsahtelee ja tulee lähetettyä levy-yhtiölle biisejä liian aikaisin. Olen niin innoissani, etten malta jumpata loppuun. Sen takia joku biisi saattaa olla menemättä eteenpäin. Onhan se hölmöyttä, mutta tekstin voi ottaa uudelleen pöydälle, jumpata kuntoon ja tarjota muualle. Pitäisi kuitenkin malttaa nukkua edes se yksi yö, ennen kuin lähettää.
Tutun säveltäjän kanssa voi häpeilemättä pallotella vajavaisempaakin tekstiä. Säveltäjä huomaa tekstin kryptisyydet, jotka poistetaan ennen eteenpäin lähettämistä. Muutospyyntöjen osalta kieltäytymisen raja menee huolella mietityn teeman katoamisvaaran liepeillä. Muutoksiin, joissa tekstin ydin katoaa, ei Karjalainen suostu.
– Jos arvostan tuottajaa, teen pyynnöstä korjauksia. Mikkolan Matti esimerkiksi ei päästä helpolla. Ymmärrän sen hyvin, koska häneltä tulee hienoja sävellyksiä. Usein haetaan yhtä sanaa tai jotain tiettyä sävyä. Jumppaaminen kannattaa, vaikka toki se välillä hermostuttaakin. Mutta menee moni tekstini läpi ilman jumppaakin.
On myös käynyt niin ikävästi, että joku tuottaja on loukannut tekijän oikeuksia muuttelemalla tekstiä omin luvin. Karjalainen sanoo, että on hirveää kuunneltavaa, kun tekstin juttu katoaa niin, ettei itse enää pysty seisomaan tekstin takana. Näissä tapauksissa hän onkin sitten piiloutunut salanimen taakse.
Kun teema ja kuva biisistä ovat omassa päässä selkeinä, on pidettävä huoli, että ne pysyvät kuulijallekin selkeinä. Oma vaimo on joutunut usein tulilinjalle lukemaan tekstejä kyllästymiseen asti.
– Uskon vaimoani. Hän on hyvä kuluttaja ja hänellä on hyvä maku. Hän on korvaamaton opponentti. Välillä hän ei vain meinaa suostua tehtävään, joudun houkuttelemaan suklaalla. Vaimo on harjaantunut kuuntelemaan niitä yninöitäkin, joita tuottajilta tulee mp3-muodossa, laitan vain tekstilapun käteen. Tuomio tulee tottuneesti: ”Eihän tää kosketa ketään”.
Täysin pettämätön ei vaimonkaan maku ole. Hän on kerran joutunut perumaan puheensa. Perutaan häät sai aikanaan tuomion, ettei tuollaista renkutusta kukaan jaksa kuunnella.
Mikä pistää tekemään?
Karjalainen pohdiskelee missiotaan lauluntekijänä.
– Kai lauluilla jotain voi muuttaa. Vai liekö se kohdallani eräänlaista ihmisen dokumentointia? Jos tekstini ruoditaan rangoiksi, niin kai sieltä löytyy yhteiseksi nimittäjäksi pienemmän ja heikomman puolella oleminen. Työssäni sosiaalialalla näen paljon pahaa ja epäkohtia. Ehkä kuohahdukseni siirtyvät teksteihini, pitää yrittää jotenkin vaikuttaa. Ihmisten väliset suhteet, ihmisen hauraus ja repaleisuus ja se, etteivät asiat ole mustavalkoisia, pistävät kirjoittamaan.
– Vaikeista ja vaietuista asioistakin pitää tehdä lauluja. Vaikkapa siitä, mitä kaikkea pahaa tehdään uskonnon ja anteeksiannon varjoissa. Mutta tuo on vaikea laji. Miten tehdä, että biisillä olisi elinmahdollisuudet. Arat aiheet pitää tehdä tosi taiten tai sitten ei ollenkaan. Rohkeita artistejakaan ei montaa ole, moni pelkää tahraavansa artistikuvansa. Yleensä arkoihin asioihin tarttuvat herkemmin lauluntekijä-laulajat.
Epäkohtien markkeeraaminen tulee välillä Karjalaisenkin kurkusta ylös. Hän haluaa tehdä pääosin tekstejä, joissa toivoa.
Valinnan vapauden vaaliminen
Karjalaisella on päivätyö ja kolme lasta ja ehkäpä haave, että kirjoittamisella voisi elää. Hän on vähentänyt päivätyön määrää, mutta vähentää voisi pikkuhiljaa enemmänkin. Perheellisen kuvio vaatii kuitenkin säännöllisen tulon, ja toisaalta päivätyö antaa luvan olla tekemättä yhtään biisiä. Valmiita tekstejä syntyy nykyisin keskimäärin 3-4 kuukaudessa. Niistä puolet on elinkelvottomia. Aihioita putkahtelee mieleen päivittäin, ja keskeneräisiä tekstejä on kovalevyllä satoja.
Uran alkuvaiheen kokemukset ovat jättäneet Karjalaiselle vahvan varauksen omalle valinnan vapaudelle. Sitä hän vaalii ja varoo sen menettämistä hyvinkin tarkasti.
– Haluan asettua biisin äärelle ja tehdä sen kunnolla. Jos tulee esimerkiksi sellainen tuntuma, että levy-yhtiö lähettää saman sävellyksen kahdellekymmenelle tekijälle sanoitettavaksi, en edes aloita. Se on menetetty peli, haluan käyttää sen ajan johonkin muuhun. Valinnan mahdollisuus on jättää tekemättä.
– Yhtäältä haluan varata itselleni vapauden tehdä omalla tahdillani, toisaalta tarvitsen deadlinet, jotta valmistakin syntyisi. Suoltaa en halua, mulla on tarve tehdä tekstit sellaisiksi kuin haluan niiden olevan. Haluan seisoa jokaisen tekstini takana.
Luovuus ehtyy jokaisen biisin jälkeen, mutta siihen tottuu. Karjalainen osaa antaa itselleen luvan pitää taukoa. Vähän ajan päästä taas syntyy ja tekemisestä innostuu.
– Pitää opetella sanomaan rohkeasti, ettei ehdi, ei mahdu, ei syntynyt. Samalla tavalla, kuin ei halua itseänsä roikotettavan ja pidettävän epätietoisuudessa, ei saa itsekään roikottaa muita.
Hihittelyä ja nautintoa
Karjalainen ei halua tuoda itseään julki sanoittajana. Hän nauttii kulisseissa touhaamisesta.
– Olen kieltäytynyt lehtijutuista säännöllisesti. Tämä juttu on poikkeus, koska lukijoina ovat pääosin kollegat. Ei mua tarvitse tuntea, eikä kenenkään tarvitse olla musta kiinnostunut tekijänä. Hihittelen ja nautin silti onnistumisista itsekseni.
– Tekijöiden ammattiyhdistykset ovat tarpeellisia, mutta aktivistiksi olen huono. Oma päätyöni pyörii niin paljon epäkohtien ympärillä, että tekijänä haluan vain nauttia olostani sellaisissa hetkissä, kun ajatukset menevät lujaa, mutta eivät törmäile edes toisiinsa, ja teksti alkaa hahmottua.
Sanoittamisen ohella Karjalainen tekee näytelmiin musiikkia ja äänimaisemia. Nukketeatteri Akseli Klonk koostuu kaveriporukasta, jolla on Karjalaisen mukaan räjähtänyt ja turboahdettu käsitys nukke- ja välineteatterista.
– Niinpä mun niille tekemät musiikitkin ovat sitten sellaista ”polkuharmooni-balalaikka -venkoilua”. Tervetullutta vaihtelua sanoittamiselle.
Tämä minä nyt
Karjalainen uskaltautuu tunnustamaan, että kaiken nuoruuden aikaisen rock-touhuilun rinnalla kulki sittenkin jo vankka viehtymys iskelmämusiikkiin, varsinkin vanhaan sellaiseen.
– Tunsin aitoa kiinnostusta ja suurta kunnioitusta esimerkiksi Georg Malmsténia, Tapio Rautavaaraa, Juha Vainiota ja muita suuria tekijöitä kohtaan. Sitä viehtymistä piti vain rokkipiireissä naamioida pelleilyn alle, tehdä iskelmää muka piloillaan.
Karjalainen ottaa uran alkuvaiheen ”iskelmäpaskan” nykyään aika vakavasti. Se ei ole enää vitsi.
– Se rokkari silloin ja tämä minä nyt, eivät enää ymmärtäisi toisiaan.