Tekijä: Mysteerio
Teosto-palkinto Risto Ylihärsilälle teoksistaan levyllä II
Yle Fem -freelancereille apurahoja opetustallennuksesta
Stipendier till FST:s frilansare för inspelningar i utbildningssyfte
Musiikintekijän puheenvuoro
Musiikkitoimikunta jakoi säveltaiteen kirjastoapurahoja 115 000 euroa
Somero Soikoon 2014 – kevyen musiikin sävellys- ja sanoituskilpailu
Hae nyt Villa Karon taiteilijaresidenssiin Beniniin, Länsi-Afrikkaan
Hyvä apurahahakemus on lyhyt, ytimekäs ja selkeä
![Hyvä apurahahakemus on lyhyt, ytimekäs ja selkeä](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/apurahakuva.jpg)
Vuosi sitten ESEKin ja LUSESin toiminnot yhdistäneen Musiikin edistämissäätiön (MES) pääsihteeri Leena Hirvonen kohtaa työssään satoja apurahahakemuksia hakukausittain. MES jatkaa ESEkin ja LUSESin apurahatoimintaa jakamalla vuosittain apurahoja muun muassa äänitetuotantoon ja työskentelyyn. Viime vuonna MES jakoi yhteensä 2,35 miljoonaa euroa apurahoina. Eniten myönnettiin elävän musiikin hankkeille (noin 700 000 euroa).
– Huomionarvoista kuitenkin on, että yhdelle kohteelle myönnettävät apurahat eivät ole suuria. Esimerkiksi äänitepuolella puhutaan pääosin noin 500-2000 euron tuesta keskimäärin, riippuen budjetista ja hankkeen taiteellisesta tasosta ja laadusta, Hirvonen kertoo.
Varat tukitoiminnan pyörittämiseen MES saa Teostolta, Gramexilta ja valtion avustuksina. Apurahojen jakamisen tehostamisen vuoksi MESissä on useita eri tukikohteita, joilla on pääosin neljä hakuaikaa vuodessa.
Tiedottamisessa ja käytännön hakutoiminnassa MES panostaa sähköiseen toimintaan. Alusta alkaen MESin hakemuksia on voinut täyttää sähköisesti netissä, ja järjestelmä avustaakin hakijaa Hirvosen mukaan kiitettävästi.
– Nettisivuilla on erityisesti panostettu hakemuksen laatimisen helpottamiseen. Siellä on erityisiä helppitekstejä, jotka neuvovat mitä mihinkin osuuteen tulee täyttää, Hirvonen kertoo ja lisää, että nettisivuja ollaan kehittämässä yhä käyttäjäystävällisempään muotoon.
– On myös meidän etumme, että apurahan hakeminen on mahdollisimman yksinkertaista ja helppoa.
Asiantuntijatoimikunnat päätösesityksien takana
MESin toimistolla istuu kaksi työtekijää, mutta erilaisissa apurahoista päättävissä asiantuntitoimikunnissa on yhteensä kymmeniä musiikinalan ammattilaisia.
– Jokaiseen toimikuntaan on pyritty saamaan tietyn erikoisosaamisen asiantuntijoita, jotka seuraavat aktiivisesti omaa alaansa, Hirvonen kuvaa.
Toimikunnat tekevät päätösesitykset hakemuksien sisältöjen perusteella. Hirvonen täsmentää, että toimikunnat eivät vielä tee varsinaista päätöstä, vaan hallitus lopullisesti vahvistaa päätökset toimikuntien esityksien pohjalta.
– Hallituksen luotto toimikuntien työskentelyyn on kuitenkin suuri. Hallitus voi toki pyytää lisätietoa päätösesityksestä toimikunnalta, mutta näitä tapauksia on hyvin vähän.
Jääviyden kanssa MESissä ollaan ehdottomia.
– Mikäli toimikunnan jäsen on mukana hakemassa itse tukea, niin hän luonnollisesti jäävää itsensä oman päätöksen osalta. On kuitenkin tärkeää saada ammattilaisia toimikuntiin, joten jos ei saisi olla laisinkaan mukana toimikunnissa hakiessaan samalla itse apurahaa, niin eihän meillä olisi ketään toimikunnissa, Hirvonen toteaa.
Hän myös täsmentää, että esimerkiksi äänitetuen hakemuksia tulee niin suuret määrät, että asiantuntijan pitää olla ”rutinoitunut näytteiden kuulija”. Toimikunnissa käytetään kuitenkin rotaatiota siten, että saman toimikunnan jäsen voi olla maksimissaan kolme vuotta putkeen.
Suurimmat ongelmat puutteellinen tai liian laaja hakemus
Leena Hirvonen huokaisee syvään, kun häneltä kysyy suurimpia hakemuksien ongelmia.
– Perusasian pitää tulla selkeästi esille, eli että mihin haetaan tukea. On hämmentävää, kuinka usein perustiedoissa on puutteellisuutta. Tämän lisäksi on syytä aina muistaa, että hakemuksia lukee toinen ihminen; kuinka pitkän ja epäselvän tekstin jaksaisit itse ajatuksella lukea? Mitä enemmän tekstiä, sitä suuremmaksi voi lukukynnys nousta, Hirvonen sanoo ja korostaa, että hakemuksia saattaa yhdelle toimikunnalle tulla toista sataa kappaletta.
– Jotkut laittavat kymmenenkin sivua filosofointia siitä miten suurta ja uutta ja ihmeellistä ollaan tekemässä. Ymmärrän, että yksittäiselle hakijalle se on se tärkein juttu, mutta ei ehkä osata ajatella, että siellä on samalla kierroksella hakemassa 130 muuta.
Hirvonen toteaakin, että hyvä apurahahakemus on lyhyt, ytimekäs ja selkeä. Erityisesti tämä korostuu työskentelyapurahahakemuksissa, joita anoo joka hakukierroksella useita satoja hakijoita.
– Työskentelytuen myöntävään päätökseen vaikuttavat tekemisen ammattimaisuus ja suunnitelman vakuuttavuus. Jos on vaikkapa tekemässä levylle musiikkia, niin tarkkaillaan, onko ko. levylle tulossa kunnon julkaisu ja jakelija. Keskeisimmät seikat on hyvä tuoda selkeästi esiin eli mitä tehdään ja milloin se esitetään tai julkaistaan.
Edellä mainittujen seikkojen lisäksi työskentelyapurahahakemuksissa on Hirvosen mukaan paikallaan liittää mukaan CV eli ansioluettelo, mutta sekin ”riisuttuna mallina”, eli vain olennaisimmat asiat esiin.
– Ei missään nimessä vuodesta -95 alkaen jokaista keikkaa tai sävellystä, Hirvonen huomauttaa.
Hänen mukaansa hakemuksia ei kuitenkaan suoraan hylätä niiden ”huonouden” vuoksi. Jos kohde on potentiaalinen, mutta vaikkapa ajankohta on jäänyt puuttumaan, palvelee MES hakijaa pyytämällä tältä suoraan lisätietoa.
– On kuitenkin pidettävä edelleen mielessä, että hakemuksia lukee toinen ihminen. Jos hakemus on kovin epäkelpo, niin sekin jo osaltaan saattaa viestiä, ettei hakija välttämättä ole vielä valmis ammattimaiseen toimintaan.
Hirvonen kokee kuitenkin positiivisena alan suosion ja hakijoiden innokkuuden.
– Aina tulee toimikunnille uusia nimiä hakemuksissa vastaan, ja se on ihan mahtava juttu. Sainkin tässä taannoin eräältä nuorelta naiselta sähköpostin, jossa lyhyesti ja ytimekkäästi todettiin, että ”olen päättänyt tehdä ensi kesänä läpimurron, mitä tukea voin teiltä hakea”?
Muista nämä
- Täytä ohjeiden mukaisesti. Malmstén-säätiön hakemuksissa pitää kirjoittaa tiedot suoraan hakemuslomakkeeseen, ei liitteeseen.
- Kohdista oikein: mieti, mihin tarvitset apurahaa. Soveltuuko hakemuksen kohteeksi parhaiten esim. hanke-, työskentely-, vai ääniteapuraha?
- Tarkista hakuajat ja hakukelpoisuutesi.
- Kysy itseltäsi: Miksi tämä projekti on tärkeä? Miksi juuri nyt? Mitä haluan saavuttaa?
- Aloita hakemuksen teko ajoissa. Viime tingassa tulee hutiloitua.
- Lisää liitteitä vain, mikäli niitä pyydetään tai niistä on lisäarvoa hakemukselle.
- Ole realistinen budjettiarviossasi: Mitä tarvitaan, mitä se maksaa? Pyydä tarvittaessa tarjouksia suuntaa antamaan.
- CV eli ansioluettelo on hyvä lisä erityisesti työskentelyapurahaa hakiessa (MES). Pari viimeistä vuotta olennaisia riittää. Saadut apurahat kannattaa mainita.
- Muista, että kirjoitat ihmiselle: mitä itse jaksaisit lukea?
- Tiivistä: kuka tekee, mitä tekee, milloin tekee, kenelle/mihin, mikä on työn (teosten) esitys/julkaisupolitiikka, saadaanko muuta rahoitusta.
- Vastaa kaikkiin kysymyksiin.
- Tarkasta yhteystiedot.
Vältä
- Pitkiä liitetiedostoja
- Epäselvyyttä
- Saman hakemuksen kierrättämistä
- Turhia ylisanoja, passiivia
- Liian yleistä tasoa: haetaan vain ”työskentelyyn” ilman sen kummempaa täsmennystä
- Taiteen tekemisen filosofisia kuvailuja
- Taloustilanteen kuvailua
Samae Koskinen – Hyväntuulinen mörökölli
![Samae Koskinen – Hyväntuulinen mörökölli](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/samae_aki-pekka_sinikoski_003.jpg)
Radio Helsingin kesähitiksi 2013 valittu Hyvä päivä ja ujosteleva rakkaustarina Spoon river. Lapsuudenkaverille hellyydellä omistettu Läski mulkku ja potkut saaneen voimalaulu En anna periks. Vilpitön Eväsretki, jossa ironia ja sarkasmi on jätetty himaan, kun aikaa vietetään rakkaan kanssa.
Siinäpä muutama laulaja-lauluntekijä Samae Koskisen (s. 1978) vallattomista popralleista, jotka ovat tulleet tutuiksi radiokanavilta ja saavat hymyilemään, vaikka talvi olisi ollut lumeton ja kevät myöhässä.
Helposti lähestyttävien laulujen tekeminen on Koskisen tietoinen valinta. Hänen tummissakin tarinoissaan on aina toiveikas ja symppis pohjavire.
– Maan tapa on laittaa löylyä melankolian kiukaalle ja ajatella, että kaikki on paskaa paitsi kusi. Oon itsekin helkkarin synkkä jätkä välillä; dramaattinen ja kova valittamaan. Biiseissäni koitan löytää pilvistä hopeareunuksen, ja sillä ajatuksella haluaisin myös elää. Hienoa, että voin tätä asennetta tuoda esiin ainakin taiteen kautta.
Samasta asenteesta sai alkunsa myös Sister Flo, joka oli Samaen bändi vuosina 2000–2010. Se syntyi vastavoimaksi Riihimäen heavy ja punk -painotteiselle musa-kulttuurille ja vaihtoehdoksi musiikkiopistolle, missä Samaen kitaratunnit tyssäsivät kun teoria ei kiinnostanut. Bändi halusi luoda jotain kaunista ja omasta mielestään merkityksellistä kaupunkiin, jossa tulevaisuudennäkymät eivät olleet maailman parhaat.
Keikoilla kävi yleisöä ja kriitikot tykkäsivät, mutta levymyynnistä ei tullut rahaa ja keikkaliksat olivat mitättömiä. Niinpä yhtyeen lauluntekijä ja keulakuva ei koskaan ajatellut, että musalla voisi elää. Sisäinen pakko tehdä musiikkia oli kuitenkin kova, ja yo-datanomin paperit Samae hankki vain siksi, ettei menettäisi työttömyyskorvauksiaan.
Tärkeät kannustajat
Ilman kannustusta ja sparrausta Samae ei olisi tilanteessa, jossa on nyt: hän elää sillä, että kirjoittaa lauluja ja esittää niitä ihmisille soolona, sekä levynjulkaisujen aikaan Korvalääke-bändin kanssa aina isoimpia festareita myöten.
Ensimmäinen rohkaisija oli Riku Mattila. Hän ehdotti suomenkielisen soololevyn tekemistä. Vol 1 (06) syntyi Samaen sävellyksistä ja nykyrunoilijoiden ja -kirjailijoiden teksteistä. Toisen soololevynsä Elossa (09) Samae teki Kauko Röyhkän kanssa. Käytännössä kuulemma siten, että Röyhkä kirjoitti tekstit Samaen sävellyksiin tämän katsellessa vierestä ammattilaisen työtä.
Jarkko Martikaiselle Samae on ikuisesti kiitollinen siitä, että ylipäätään ryhtyi sanoittamaan ja on tehnyt itse kaikki tekstit kahdelle edelliselle levylleen Kuuluuko, kuuntelen (11) ja Hyvä päivä (13).
– Varsinkin sen jälkeen, kun aloin tekstittää itse, on yleisön spontaani palaute tuntunut ihan häkellyttävältä. Jengi nauraa tai itkee keikoilla. Se on korvaamatonta. Soolokeikat pienillä paikkakunnilla on huikeita. Joka kerta paikalla on jengiä, joka ei ole kuullut musta mitään eikä tiedä yhtään biisiä mutta tulee keikan jälkeen sanomaan, että alkaa nyt seurata mun tekemisiä.
– Ja radion mahti on ihan älytön. Pyhäjärvellä yleisö huusi radiossa soinutta En anna periks -biisiä lujempaa kuin mitä mä pysyin soittamaan.
Yksinkertaista hyvää
Ei ole vaivatonta tehdä lauluja, joista yleisö innostuu kertakuulemalta ja jotka saavat radiosoittoa. Mitä helpommalta laulu kuulostaa, sitä enemmän työtunteja sen tekemiseen on kulunut. Säveltäjänä Samae on tietoisesti opetellut pois Sister Flo -aikojen progeilusta, jossa biisien muodoilla tai rakenteilla ei ollut niin väliä.
– Aina kun otan kitaran, syntyy meininkejä, melodioita ja sointukulkuja. Tekstien kanssa mä sen isoimman vaivan joudun näkemään. On tärkeää että biiseissä tulee esille se mitä haluan sanoa. Ne saa olla rautalangasta väännettyjä ja naiiveja.
Samae tekee paljon; maalaa ensin isolla pensselillä, seikkailee ja on riemuissaan ihan jokaisesta laulusta.
– Tekeminen on yhtä juhlaa! Toki mulla on maneereita, mutta uuden löytäminen on koko homman suola. Siihen jää nalkkiin. Esiintyminen ja haastattelut on ihan paperia sen rinnalla, että tekee jotain demoa ja on ihan että ei hitto tää on niin hyvä. Kai se on tietynlaista narsismiakin, että on innoissaan omasta tekemisestään?
Vasta myöhemmin on aika arvioida, mikä biisimateriaalista on käyttökelpoista ja mitkä laulujen aiheista ovat tarpeeksi kiinnostavia kuulijoille. Uusimman Hyvä päivä -levyn biisit valittiin yhdessä levyn aputuottajan Jukka Immosen kanssa noin 50 ehdokkaan joukosta.
– Liian henkilökohtaiset jää pois. Esimerkiksi sellainen, joka kertoo tuotantoeläimen rakkaudesta omia vanhempiaan kohtaan. Mulle kasvissyöjänä se on merkityksellinen, mutta tuskinpa kiinnostaa ketään muuta.
Tavastialla tavataan
Seuraavan Samae Koskisen albumin julkaisee Universal. Biisejä on taas valmiina kymmeniä, joten valinnan varaa on.
– Eka kerta uralla kun teen isolle talolle levyn. Alkufiilikset on hyvät. Ei mulla ole sellaista illuusiota, että nyt muut ihmiset alkaa hoitaa mun asioita. Nyt vasta alkaa isoin työ ja kunnon tykitys. Riku Mattilan kanssa säädetään tätäkin levyä kasaan, ja mä itse sovitan biisit sekä teen tuotannon.
Samae oli Elvisin Tekosyy-klubin päävieraana maaliskuussa. Kun klubi-isäntä Heikki Salo uteli, missä mies mahtaa olla viiden vuoden kuluttua, tämä vastasi spontaanisti, että loppuunmyydyllä Tavastian keikalla. Toisaalta, vaikkei Tavastian-valloitus toteutuisikaan, musiikinteko jatkuu sillä samalla tekemisen palolla kuin jo Sister Flo’n aikaan Riihimäellä.
– Näen itseni vielä viisikymppisenä soittamassa biisejäni ihmiselle. Tästä saa niin paljon. Kun miettii, miten tähän on tultu niin tuntuu etuoikeutetulta. Tai niin no, oonhan mä tehnyt parikymmentä vuotta persaukisena töitä tän eteen.
– Musabisnes nähdään usein rahakkaana ja haluttuna. Luullaan, että kaikki siellä toimivat tulee hyvin toimeen. Kaikki tekijät Suomessa tietää, että asia ei tälleen oo. Tää on suhdanneala, jossa kaikki on epävarmaa koko ajan, ja raha tulee monesta eri lähteestä. Kysymysmerkkien ja pakkoyrittäjyyden kanssa oppii kuitenkin elämään. Se on osa tätä hommaa.
Yona ja elämän luonne – Vapaa kuin tuuli
![Yona ja elämän luonne – Vapaa kuin tuuli](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/yona-0077-tero-ahonen.jpg)
Ja Yona (s. 1984) on tehnyt. Hän on julkaissut kolme kehuttua indie-iskelmäalbumia Liikkuvat pilvet -orkesterinsa kanssa, kaksi albumillista Karjala-aiheisia vapauslauluja reggae-sovituksilla Liljan loisto -yhtyeen kanssa, ja viimeisimpänä levyn Tango A La Yona, tämä sen jälkeen, kun hän sijoittui toiseksi Seinäjoen Tangomarkkinoiden Tangokuningatar-finaalissa. Asiat ovat tapahtuneet kutakuinkin neljän vuoden sisään. Ja uusi levy on tekeillä.
Nopean julkaisutahdin Yona myöntää johtuvan paitsi sisäsyntyisestä vilkkaudestaan ja luomisen tarpeestaan, myös halusta tehdä itsensä tiettäväksi.
– Kai mä olen vähän halunnut näyttää ihmisille, että olen tullut jäädäkseni.
Oot kaikki nää ja enemmän
Yona kirjoittaa musiikkia kategorioista piittaamatta. Hänen lauluissaan liu’utaan iskelmästä jazziin, folkista tangoon, virsistä hip hopiin. Sanoituksissa usvaiset metsäpolut, shamaanit ja sateenkaaret yhdistyvät kalsaripaitaan, märkiin tennareihin, porttikongeihin ja sossun kaavakkeisiin.
Yonan tavoitteena on ollut tehdä urbaania musiikkia, mutta nostalgisesti ja luomusti. Analogisesti taltioitujen kappaleiden soundimaailma tulee lähelle huokauksineen ja rykäisyineen. Sanoitusten kieli on pääosin vanhahtavan runollista, ja siitä Yona kertoo saaneensa myös kritiikkiä.
– On sanottu, että miksi pelleilet olevasi joku muu kun olet nykyaikainen ihminen. Mutta kieli tulee kaukaa. Lapsena luin paljon Raamattua. Se on ikään kuin mun sieluni kieli.
Oman julkisen kuvansa Yona on kokenut liian yksipuoliseksi.
– Mut on brändätty höpsöksi luonnonlapseksi. Toki olen sitä, mutta myös muuta. Olen stadilainen, joka on asunut siellä täällä. Viihdyn yhtä hyvin hippipiireissä paukuttamassa rumpuja nuotiolla, huppari päällä klubeilla ja kutsuvierasbileissä pou-saamassa martinilasi kädessä.
Yona sanoo kuitenkin tuntevansa välillä sivullisuutta. Sitä käsittelee tavalla tai toisella myös moni hänen kappaleistaan, joissa soi odotus, kaipaus ja vahva oma maailma. Omia polkujaan Yona on kulkenut aina.
Aikojen halki näin laulumme soi
Lapsena Yona ei ollut niitä, joita puolipakolla kiikutettiin soittotunneille ja matineoihin odottamaan omaa vuoroa kädet hikisinä. Jo ekaluokkalaisena hän soitti itse konservatorioon ja kysyi, pääsisikö tunneille. Luurin päässä oltiin huvittuneita. Pianotunnit Yona aloitti kahdeksanvuotiaana.
– Opettajani oli nimeltään Himmelros, taivaanruusu. Hän loi pohjan musiikilliselle ajattelulleni. Luokassa oli kaksi flyygeliä ja aina tunnin lopussa improvisoimme niiden ääressä. Toinen soitti mörköjä, toinen keijukaisia.
Kotona Yonan musisoinnille ei koskaan sanottu ei. Äiti touhuili keittiössä ja antoi samalla aiheita lauluihin ja Yona teki. Improvisointi ulottui musiikin lisäksi myös muuhun elämään, kuten kerrankin kun kaveria ei löytynyt ja Yona maksoi tutulle tytölle viisi markkaa siitä, että saisi seuraa kello kolmeen asti.
– Ideoin sellaisen leikin, että laitettiin uuniin kaikkea mitä keksittiin ja katsottiin mitä sieltä tulee ulos. Meillä oli hirveän hauskaa. Mutta tyttö lähti kesken leikin heti, kun kello löi kolme.
Yonan tapoihin ei ole kuulunut odottaa, että hänet huomattaisiin. Hän on tehnyt itsensä näkyväksi.
– Aikoinaan muutimme paljon, ja uusiin tilanteisiin piti sopeutua monta kertaa. Ratkaisin ongelman niin, että muut joutuivat sopeutumaan minuun, Yona nauraa ja kertoo esimerkiksi siitä, kun muutti kolmannen luokan puolivälissä perheineen Oulusta Kuopioon.
– Olin uusi tyttö, joka puhui väärää murretta. Mutta minäpä päätin pistää näytelmän pystyyn. Käsikirjoitin, ohjasin, puvustin ja lavastin Tuhkimon. Kiikutin kotoa rekvisiitaksi lakanaa sun muuta. Ja äidin korut. Saimme esittää näytelmän juhlasalissa koko koululle. Itse näyttelin pahaa äitipuolta.
Yonan tausta on helluntailainen, ja luovuuden mallia hän sai myös seuratessaan saarnaajaisänsä puheiden valmistelua.
– Sekin, miten saman viestin saa välitettyä ihmisille yhä uusin tavoin, on eräänlaista taiteilijuutta.
Vaikka helluntailaisuus jäi taakse uskonnollisuuden osalta, musiikkiin se on jättänyt jälkensä. Ja yläasteen loppuun mennessä Johannasta oli tullut Yona. Hän oli aina halunnut itselleen lempinimen, ja taas kerran uudelle paikkakunnalle muutettuaan esitteli itsensä nimellä, joka nyt on vakiintunut jo vanhempienkin käyttöön.
Musiikkilukion jälkeen Yonan tie vei Jyväskylän jazzpiireihin. Niissä hän tutustui entiseen mieheensä ja yhteistyökumppaniinsa Jorma Kalevi Louhivuoreen. Lopulta Yona päätyi Helsingin konservatorioon, josta valmistui muusikoksi vuonna 2009 ”kentällä pyörimisen” ohella. Lopputyön nimi oli Pilvet liikkuu, minä en.
Sinä tiedät reitin
Tähänastisella matkallaan Yona on kohdannut monia merkittäviä opettajia. Konservatoriossa sellainen oli Sanni Orasmaa, joka lähestulkoon pakotti Yonan laittamaan musiikkiaan My-Spaceen. Tämä poiki yhteydenoton levy-yhtiöstä. Ensimmäisen demonsa Yona oli rahoittanut 16-vuotiaana myymällä mansikoita, nyt hän oli äänittänyt lauluja kotonaan läppärin mikillä.
– Yksissä dubstep-bileissä tapasin sitten Didier Selinin. Hän oli kiinnostunut kappaleistani, ja mä taas rakastan hänen soundejaan. Olen soundipoliisi ja tarkka siitä, mitä haluan. Ison levy-yhtiön kanssa sopimus oli jo valmis, kun tein yllätysvedon ja vaihdoin Didieriin.
Selinin Timmion Records julkaisi Yonan Pilvet liikkuu, minä en -debyyttialbumin tammikuussa 2010. Samana vuonna Yona palkittiin tulokas-Emmalla. Huomio aiheutti paineita, mutta kasvatti samalla varmuutta omasta linjasta. Toinen ja kolmas albumi ilmestyivät nopeaan tahtiin kahtena seuraavana vuonna. Neljännen levyn julkaisee Kaiho Republic, mutta tuottajapari pysyy edelleen samana. Samana on pysynyt myös kymmenhenkinen taustaorkesteri Liikkuvat pilvet, josta Yona puhuu lämpimästi.
– Tärkein kriteeri bändiä kasattaessa oli se, että he kestävät persoonallisuuttani, hän hymähtää.
– Sosiaaliset taidot ryhmässä eivät ole vahvuuteni. Saatan peilata omia epävarmuuksiani muihin ihmisiin. Orkesteri on ollut kärsivällinen ja kasvattanut minua paljon. Ja he ovat mahtavia tyyppejä.
Orkesterin rooli kappaleiden teossa on kasvanut levy levyltä. Uutta levyä, joka kantaa työnimeä Aamu ei enää vihaa meitä, Yona työstää bändin kanssa treenikämpällä Hästholmenin leirikeskuksessa.
Mutta vielä on jäljellä yksi opettaja ja Yonan musiikillisista innoittajista tärkein. Hän on Puppa J, jonka räppäriporukoissa Yona kiersi keikoilla ennen kuin oli julkaissut yhtään levyä.
– Pupan vaikutuspiirissä kasvoin muusikoksi. Hän opetti monia juttuja, sekä sen ettei jallupulloa kannata juoda kerralla myös sen, että mitä vain voi tehdä, asioita ei pidä hioa liian pitkään ja yhtä aikaa voi olla niin herkkä kuin rosoinen. Tärkein Pupan opetuksista on ollut se, että täysillä tulta päin. Ihmiset haluavat nähdä, että joku uskaltaa, jos itse eivät uskalla. Puppa on myös yksi taidokkaimmista biisinkirjoittajista.
Liljan Loiston ensimmäinen kokoonpano syntyi hippikommuunin pihajuhlissa. Puppa J keksi yhdistää karjalaisiin evakkolauluihin jamaikalaiset rytmit, sillä siirtolaisuuden teemat yhdistävät molempia. Ensimmäinen levy ilmestyi 2010, toinen pari vuotta myöhemmin. Kolmas tehdään kunhan aikaa löytyy.
Haluan huutaa, nauraa, avata silmät
Ja sitten se tango. Vaikka tangokilpailuun osallistuminen tulikin monelle yllätyksenä ja oli eräänlainen päähänpisto, oli Yona leikitellyt idealla jo vuosia. – Mähän olen ihmisenä ihan tango. Olen draamakuningatar ja tangossa on lupa olla. Tangoihin sukeltaminen oli itselle luontaista, ja olen sellaisia levyilleni kirjoittanutkin.
Kisoja Yona ei ollut koskaan seurannut, arvostanut toki.
– Mutta ovathan ne nyt kaukana omasta kulttuurista ja klubimeiningeistä.
Ajatus osallistumisesta kypsyi lopulta kolmen kuukauden Balin-reissulla, jolla sai tarvittavaa perspektiiviä omiin tekemisiin ja kotimaan kuvioihin. Siellä pystyi rauhassa katsomaan taaksepäin ja miettimään myös tulevia siirtoja.
– Ajattelin, että mulla ei olisi paineita mutta toisaalta jos kävisi hyvin, mulle löytyisi paikka. Yllytyshulluna päätin osallistua. Ja päätöksissä on tärkeää pysyä.
Hyvin kävi. Tosin kunnolla totuus valkeni vasta finaalin jälkeisenä aamuna, kun kännykkä oli tukossa tekstiviesteistä.
– Olihan se absurdia. Surullista on se että jotkut ymmärsivät kisaan osallistumiseni ihan väärin. Pointti ei ollut se että menenpä tästä nyt tyrkyttämään itseäni laulukilpailuihin, kun ei jo saatu huomio riitä. Tarkoitukseni oli esimerkilläni rohkaista, että siitä vaan! Go for it! Ihmiset lokeroivat itsensä liian helposti. Hienoja kohtaamisia saattaa jäädä väliin, jos on ennalta jo määritellyt, mitä voi tai ei voi tehdä.
Uudelta tangolevyltä löytyy kaksi omaa tangoa, joista Tulppaanisi-nimisen on säveltänyt Kerkko Koskinen.
– Ensimmäinen tekstini, jonka olen luovuttanut toisen sävellettäväksi. Tällä hetkellä lempparini omista teoksistani.
Elämä on yllättävän sykähdyttävää settii
Laulunkirjoittamiseen Yonan suhde tuntuu olevan maanläheinen. Esimerkiksi luovaa blokkia ei hänen mielestään ole olemassa.
– Hiljaiset kaudet ovat ihan yhtä tärkeitä ja osa prosessia. Jos ei synny lauluja, aina voi tehdä jotain muuta, suunnitella kansitaidetta, miettiä sovituksia, muokata aiemmin tehtyä, hakea vaikutteita. Mennä eteenpäin jossain muussa asiassa.
Biisit syntyvät useimmiten kävellessä, kulkuneuvoissa, ylipäätään liikkeessä.
– Mun on vaikea olla aloillani.
Laulujen alkusysäyksen Yona kertoo olevan aina visuaalinen. Jos vain voisi, hän tekisi jokaisesta kappaleestaan musiikkivideon. Tulevalta levyltään hän soittaa maistiaisiksi pilke silmässä tehdyn mahtipontisen popballadin, jonka videon kuvailee kamera-ajoja ja kädenasentoja myöten.
Mutta kappaleiden kirjoittaminen on vain yksi osa laulaja-lauluntekijyyttä.
– Tärkeintä on kehittää itseään ja tutkia, mikä omassa persoonassa on se kaikkein uniikein juttu. Eniten aikaa vie oppia tuntemaan itsensä.
Lauluntekemiseen ja keikkailuun tuo kaivattua vastapainoa tavallinen arki läheisine ihmisineen, siivoamisineen ja koiran ulkoiluttamisineen.
– Ja muuten, katson paljon televisiota. Että en mitenkään illat pitkät joogaile.
Tulevaisuudelta Yona toivoo pitkää uraa ja hyviä yhteistyökuvioita. Vaikka välillä pelottaisi, varman päälle hän ei edelleenkään aio pelata.
Haastattelun lopuksi ihan muuten vain tehty sana-assosiaatioharjoitus tuottaa seuraavat vastaukset: säätila: myrsky, rakennus: elementtitalo, viikonpäivä: tiistai, vaate: munkinkaapu, väri: tummansininen, ruoka: korealainen, huonekalu: rukki, vuorokaudenaika: myöhäisilta. Kappaletta kysyttäessä Yona alkaa itselleenkin yllätyksenä laulaa Cat Stevensin Wild Worldin kertosäettä.
Hän on kaikki nää ja enemmän.
Otsikot ovat sitaatteja Yonan sanoituksista.