Tekijä: Mysteerio
Syksyn 2016 Biisijalostamon osallistujat valittu
![Syksyn 2016 Biisijalostamon osallistujat valittu](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/05/biisijalostamo_logo_netti_0.jpg)
Mentorit valitsivat lokakuussa 2016 järjestettävään Biisijalostamoon yhteensä 9 tekijää. Valituista muodostettiin kolme ryhmää, joiden kanssa mentorit työskentelevät koko Biisijalostamon ajan. Valinta tehtiin nimettöminä kuunneltujen näytekappaleiden perusteella. Valituille tiedotetaan asiasta myös henkilökohtaisesti.
Ryhmäläiset tekevät tällä kertaa työstettävät biisit etukäteen. Ryhmäläisten tulee siis varata yhteistä co-writing-aikaa ennen varsinaista Biisijalostamoa. Biisijalostamossa keskitytään sitten kyseisten uusien biisien jalostamiseen mentoreiden ohjauksessa. Mentoreina toimivat Jukka Immonen, Eppu Kosonen sekä Antti RZY Riihimäki. Ryhmille ilmoitetaan pian, kuka toimii heidän mentorinaan.
Elvis pyrkii järjestämään uuden Biisijalostamon pian, seuraathan tiedottamista! Kiitos kaikille hakijoille! Lisätietoa Biisijalostamosta
Syksyn 2016 Biisijalostamon osallistujat
Ryhmä 1.
Sami Kurppa
Siru Airistola
Joonas Naskali
Ryhmä 2.
Marcus Tikkanen
Esa Pottonen
Tuomas Aarnio
Ryhmä 3.
Sami Tamminen
Anni-Maija Koskinen
Virpi Eroma
Yhteyshenkilö
Nina Lith, viestintäpäällikkö
puh. 041 517 8998
Keskustelutilaisuus musiikin suoratoistopalveluiden metadatasta – video nyt katsottavissa
Musiikintekijöiden etujärjestö Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry järjesti 25.8. paneelikeskustelun musiikin suoratoistopalveluiden metadatan haasteista ja kehitysmahdollisuuksista.
Katso video Elvisin YouTube-kanavalta
Keskustelussa käsiteltiin mahdollisia ratkaisumalleja ja esiteltiin mm. Blockchainin, CIS-NETin kehittämishankkeen sekä metatietojen harmonisoinnin tuomat edut. Mikään näistä ei yksinään ratkaise ongelmaa. Ratkaisevan tärkeää olisi kuitenkin, että kun suoratoistopalvelut ilmoittavat musiikin käyttötietoja tekijänoikeusjärjestöille, tiedot täsmäisivät tekijänoikeusjärjestöjen tietokantojen kanssa.
Suoratoistopalveluihin lähetetään musiikkia kappale kerrallaan. Lähetettävään musiikkitiedostoon, eli wav-formattiin, olisi mahdollista lisätä metatietoja, joista musiikin suoratoistopalvelujen olisi helppo poimia tekijä- ja muusikkotietoja käyttöliittymiinsä ja näyttää ne osana kuluttajien parempaa palvelua.
Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry:n toiminnanjohtajan Aku Toivosen mukaan oikea metatieto musiikkitiedostoon integroituna johtaisi kahteen merkittävään, koko musiikkialaan liittyvään parannukseen.
– Mikäli metadata on oikein ja liitetty oikeaan kappaleeseen, olisi kuluttajalla ja suoratoistopalvelulla rajattomat mahdollisuudet lisätä tietoa biisin tekijöistä ja esittäjistä, heidän muusta tuotannostaan ja vaikkapa tulevista keikoista. Tämän lisäksi suoratoistopalvelujen korvaukset kohdistuisivat oikeille oikeudenhaltijoille eli musiikintekijöille, muusikoille ja musiikkikustantajille.
Musiikintekijä, muusikko Markus Nordenstrengin moderoimaan paneelikeskusteluun osallistuivat Patrick Ager (pääsihteeri, ECSA, Belgia), Hans Peter Roth (Online Services Director, NMP, Tanska), Alfons Karabuda (puheenjohtaja, SKAP, Ruotsi), Niels Mosumgaard (puheenjohtaja DPA, Tanska), Turo Pekari (tutkija, Teosto, Suomi), Anna Vuopala (hallitusneuvos, OKM, Suomi). Keskustelu järjestettiin G Livelabissä 25.8.2016.
Lisätietoja:
Aku Toivonen
Toiminnanjohtaja,
Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry
050-5590025, aku.toivonen@elvisry.fi
Kuva: Aku Toivonen
Georg Malmstén -säätiön apurahat
Apurahan haku
Apurahahaun aika on 1.-31.10. vuosittain.
Georg Malmstén -säätiön apurahat luovan kotimaisen säveltaiteen edistämiseksi on haettava 31.10. (postileima) mennessä. Apurahat on tarkoitettu ns. kevyen musiikin sävellys-, sanoitus- ja kotimaisten teosten sovitustyöhön.
Syksystä 2016 alkaen apurahaa haetaan osoitteessa www.klaavi.fi.
Apurahat saadaan lahjoituksina seuraavilta tahoilta: Säveltäjäin tekijänoikeustoimisto Teosto ry, Suomen Musiikintekijät ry (Kopioston valokopiointikorvauksista) ja Georg Malmsténin perikunta.
Apurahat myöntämisen edellytyksenä on selkeä projekti (levytys, konsertti, tms.), jonka alkuun saattaminen vaatii työrauhaa eli irrottautumista muusta ansiotoiminnasta. Laitehankintoihin, studio- ja matkakuluihin apurahaa ei myönnetä. Hakemukseen kannattaa kuvailla mahdollisimman selkeästi projektia, johon apurahaa hakee.
Tarvittaessa toimistolta voi pyytää hakulomakkeen toimisto@musiikintekijat.fi tai 09-407991.
Suomi eristäytyy myös soittolistoissaan
![Suomi eristäytyy myös soittolistoissaan](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/markus_nordenstreng_1.jpg)
Ilkka Mattila kirjoitti Helsingin Sanomiin osuvan kolumnin kotimaisen englanninkielisen popmusiikin heikosta asemasta Suomessa. Aihe liippaa läheltä – olenhan itsekin tehnyt jo 18 vuoden pituisen uran englanniksi levyttävänä artistina ja musiikintekijänä. Rakastan äidinkieltäni, mutta suomeksi laulaminen on tuntunut aina yhtä vieraalta kuin vieraan soittimen soittaminen konsanaan.
Vaikka musiikkibisnes on sykliliikkeistään kuuluisa, ero 10-15 vuoden päähän on poikkeuksellisen dramaattinen. Vuosituhannen vaihteessa Suomen musiikkipiireissä ei puhuttu juuri muusta kuin musiikkiviennistä. Maailmanvalloitusmotivaatio oli kova sekä major- että indie-yhtiöissä. Musiikkivientiä pönkitti menestys kotimarkkinoilla, mistä kiitos kuului osaltaan ilmiötä komppaavien medioiden musiikkipäälliköille. HIM, Rasmus, Darude ja Bomfunk MCs juhlivat Suomessa sekä radioaalloilla että myyntilistojen kärjessä.
Marginaalisemmallakin englanninkielisellä musiikilla meni täällä lujaa. Albumilistoilla, radioiden soittolistoilla ja festivaalien päälavoilla komeili 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä sellaisia englanniksi laulavia kotimaisia bändejä kuin 22 Pistepirkko, Kemopetrol, Lemonator, Giant Robot, Flaming Sideburns, Nightwish, Lordi, Von Hertzen Brothers ja Disco Ensemble. Useimmat näistä marginaalista ponnistavista nimistä tulivat alunperin tutuiksi maan suurimpien radiokanavien musiikkivirrassa. Kuvaavaa on, että jopa Apulanta ja Tehosekoitinkin tekivät vuosituhannen vaihteessa englanninkieliset levyt yrittäen kansainvälistä läpimurtoa.
Vähitellen valtiovalta heräsi musiikkiviennin mahdollisuuksiin ja tukemiseen. Tähän asti musiikkiala kun oli rahoittanut vientiponnistelut kokonaan omasta pussistaan. Musex ja sitä seurannut Music Finland saivat alkunsa.
Ihme kyllä, samanaikaisesti kun valtion tuki musiikkiviennille vakiintui, englanninkielinen kotimainen musiikki alkoi menettää nopeasti asemiaan kotimarkkinoilla. Suomalaisessa radiokentässä kävi tuolloin kova myllerrys, jota seurasi alan voimakas keskittyminen. Yhä harvempi muulla kuin suomen kielellä esitetty biisi kelpasi täkäläisten radioiden musiikkipäällystölle. Marginaalissa, kuten heviskenessä englanti toki säilytti valta-asemansa, mutta valtavirrassa vieraskieliset kotimaiset artistit – varsinkin uudet ja nousevat nimet – hävisivät muutamassa vuodessa niin radioaalloilta ja myyntilistojen kärjestä kuin festareiden päälavoiltakin.
Merkittäväksi radiohitiksi ei ole noussut viime vuosina muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta ainuttakaan vieraskielistä kotimaista kappaletta, mihin listabloggari Timo Pennanen sekä Ylen kulttuuritoimitus kiinnittivät kevättalvella huomiota. Myös Ilkka Mattilan jutussaan esiin nostama ero Ruotsin ja Suomen hittilistojen välillä on häkellyttävä ja paljonpuhuva.
Musiikkivientiä ajatellen kehitys kotimaassa on ollut kaikkea muuta kuin optimaalista. Potentiaalisten artistien myyminen Suomen rajojen ulkopuolelle on muuttunut kymmenessä vuodessa jo lähtökohtaisesti entistä haastavammaksi. Musiikkibisneksen murros ja suoratoistobisneksen aiheuttama polarisoituminen ovat syöneet Suomesta keskisuuret levy-yhtiöt, kuten Riku Mattila kiteytti omassa Elvis-blogissaan. Ne ovat joko sulautuneet osaksi ylikansallisia yhtiöitä tai muuttuneet yhden hengen nyrkkipajoiksi. Tämän hetken aktiivisimmat suomalaiset musiikinviejät ovat juuri viimeksimainitun kaltaisia riippumattomia pienlevy-yhtiöitä. Näin pieniin resursseihin suhteutettuna on melkeinpä ihme, että Suomen musiikkivienti on jatkanut kasvuaan.
Vastaavasti ylikansallisten yhtiöiden sisäinen rakenne, nokkimajärjestys ja kotimarkkinaprotektionismi eivät varsinaisesti kannusta Suomen haarakonttoreita vientitalkoisiin. Eikä näiden yritysten vientimotivaation herättelemisessä auta yhtään se, että potentiaalisten vientiartistien menestys kotimarkkinoilla jää olemattoman radiosoiton ja mediakiinnostuksen takia automaattisesti vaatimattomaksi. Miksi tällaiset artistit siis kiinnostaisivat ketään portinvartijatahoja ulkomaillakaan? Julkaisijoille ei ole myöskään taloudellisesti järkevää sijoittaa sellaisten artistien mastereihin, joiden kuluja ei edes teoriassa ole mahdollista rahoittaa kotimaan myynneillä ja radiosoitoilla. Artistien kansainvälistymiseen hupenee kuitenkin levytyksen jälkeen vielä paljon huomattavampia summia. Merkittävimpien suomalaisyhtiöiden viesti artistitulokkaille onkin varsin yksiselitteinen: vetäkää Suomessa suomeksi.
Nykykehitys on johtamassa siihen, että kyvykkäimmät maamme vientiartistit – tuoreimpana esimerkkinä Alma – hakeutuvat pakon sanelemina suoraan ulkomaille paikallisten levy-yhtiöiden ja musiikkikustantajien syliin. Tällä tavoin sekä Oy Suomi Ab että kotimainen musiikkibisnes häviävät. Nimittäin IP:n mukana myös vientituotot ja verotulot kotiutuvat Suomen rajojen ulkopuolelle. Lisäksi biisintekijöiden tekijänoikeuskorvaukset tuppaavat lihottamaan ulkomaisia tekijänoikeusjärjestöjä, koska meillä Suomessa tekijänoikeuskorvauksia ei voi nykylainsäädännön takia tulouttaa tekijäyrityksille. Maamme musiikkialan työllisyysnäkymät eivät näillä avuin totisesti kohene.
Jos tähän kokonaisuuteen suhteuttaa valtion musiikkivientituet niin puhtaasti kansantaloudellisesti katsoen lopputulos on lähes yhtä älytön kuin siinä, että satsataan sellaisten huippukapellimestareiden koulutukseen, jotka päätyvät veropakolaisiksi rapakon taakse. Ongelman ydin ei kuitenkaan ole ulkomaille hamuavissa artisteissa, musiikintekijöissä tai musiikin vientiorganisaatioissa, vaan kotimarkkinan portinvartijoissa, jotka ylläpitävät valinnoillaan vallitsevaa todellisuutta.
Musiikkialan yleinen motto on, että Suomen kansalle tulee tarjota sellaista musiikkia, jota se haluaa kuunnella. Kolikon toinen puoli kuitenkin on, että kansa kuluttaa vain sellaista musiikkia, jota sille tarjotaan. Aivovuodon ohella suomalaista musiikkikulttuuria uhkaa yksipuolistuminen ja -kielistyminen. Radioiden ja suoratoistopalveluiden soittolistojen valtavirrasta on tullut entistä kapeampi, eikä vain musiikillisesti vaan myös kielellisesti.
Ilmiöön löytyy yhteiskunnallisiakin ulottuvuuksia. Samaan ajanjaksoon noin kymmenen vuotta sitten, kun vieraskielinen kotimainen musiikki siirtyi meidän radioaalloilla marginaaliin, sattuu osumaan myös muukalaisvastaisen populismin jyrkkä nousu Suomessa. Voi tietysti ihmetellä, miten poliittiset suhdanteet liittyvät radioiden soittolistoihin tai levy-yhtiöiden artistirostereihin. Vanha totuus kuitenkin on, että kulttuuri ilmentää aina sen hetkistä yhteiskunnallista ilmapiiriä. Sikäli ei liene yliampuvaa väittää, että yksinomaan suomeksi laulettua kotimaista musiikkia soittavan radiokanavan markkinaherruus vertautuu osaltaan sen hetkisiin yhteiskunnallisiin arvoihin ja puoluekentän kannatussuhteisiin. Eräs tuntemani nimekäs elokuvatuottaja totesi hiljattain, ettei ole ihan sattumaa sekään, että Suomessa on viimeisen vuosikymmenen aikana tehtailtu ennätysmäärä sota-aiheisia ja nationalismiin viittaavia elokuvia.
Kaikki suomeksi laulettua musiikkia kanavillaan soittavat musiikkipäälliköt tuskin kannattavat poliittisia ääriaineksia sen enempää kuin suomalaiset elokuvatuottajatkaan. Yhteiskunnallinen ilmapiiri ja sen vaikutus kulttuurin tuottamiseen, kulutukseen ja levittämiseen on paljon monisyisempi muuttujaviidakko, joka pitää tutkijat kiireisinä. Ainakin niin kauan kun näiden akateemikoiden arvokkaalle työlle löytyy julkista rahoitusta.
Maamme tämän hetkisessä kulttuurisessa eristäytymisessä piilee kuitenkin melkoinen paradoksi, joka on jäänyt nähdäkseni suhteellisen pienelle huomiolle. Suomihan on tosiasiassa monikulttuurisempi maa kuin koskaan ennen, halusimme sitä itse tai emme. Kotimaisessa kulttuurin valtavirrassa tätä ei silti juuri huomaa. Missä isoissa medioissa meillä esiintyy esimerkiksi arabian- tai venäjänkielinen kulttuuri, saamelaisesta puhumattakaan? Painotettakoon vielä, että yksittäisiä vieraskielisiä uutislähetyksiä ei lasketa kulttuuriksi. Ja miksei aidossa monikulttuurisuudessa nähdä meillä enempää kaupallista potentiaalia? Se potentiaali kun ei rajoitu vain nepalilaisten tai kebab -ravintoloiden entistä laajempaan levinnäisyyteen Suomessa.
Vieraskielisen kotimaisen musiikin heikko asema kotimarkkinoilla on pieni mutta hyvin konkreettinen osa tätä isompaa yhteiskunnallista ilmiötä tai suorastaan epäkohtaa. On aika takaperoista, että vaikka maassamme puhutaan ja ymmärretään tänä päivänä useampia kieliä kuin koskaan ennen, monikielisyys ei ilmene selvemmin suomalaisen musiikkikulttuurin valtavirrassa. Joitain kriittisiä ääniä on toki huomioitu, kunhan kritiikki esitetään turvallisesti suomen kielellä ja se tulee kantasuomalaisen artistin suusta (vrt. Paleface, Asa, Paperi T tai Paula Vesala).
Tämä ilmiö on sikälikin paradoksaalinen, että käytännössä kaikki tuntemani merkittävät kotimaisen musiikkibisneksen portinvartijat ovat poliittisilta näkemyksiltään liberaaleja ja suvaitsevaisia. Musiikkipäälliköt, kanavapäälliköt, tuotantopäälliköt ja luovat johtajat tekevät kuitenkin päätöksillään jatkuvasti politiikkaa, tiedostivatpa asiaa tai eivät. Sama pätee levy-yhtiöiden signauksiin tai vaikkapa Suomen elokuvasäätiön tukipäätöksiin.
Monikulttuurisuus on Suomessa trendisana, jota viljellään auliisti kulttuurialan punavihreissä kuplissa, mutta hirveän aitoa se ei mielestäni nykyisellään ole. Todisteeksi kelpaa vaikkapa eristyneisyyttä alleviivaavat suomalaisradioiden soittolistat.
Markus Nordenstreng
Kirjoittaja on musiikintekijä, artisti ja Elvis ry:n varapuheenjohtaja
Suomi eristäytyy myös soittolistoissaan
![Suomi eristäytyy myös soittolistoissaan](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/04/markus_nordenstreng_1.jpg)
Ilkka Mattila kirjoitti Helsingin Sanomiin osuvan kolumnin kotimaisen englanninkielisen popmusiikin heikosta asemasta Suomessa. Aihe liippaa läheltä – olenhan itsekin tehnyt jo 18 vuoden pituisen uran englanniksi levyttävänä artistina ja musiikintekijänä. Rakastan äidinkieltäni, mutta suomeksi laulaminen on tuntunut aina yhtä vieraalta kuin vieraan soittimen soittaminen konsanaan.
Vaikka musiikkibisnes on sykliliikkeistään kuuluisa, ero 10-15 vuoden päähän on poikkeuksellisen dramaattinen. Vuosituhannen vaihteessa Suomen musiikkipiireissä ei puhuttu juuri muusta kuin musiikkiviennistä. Maailmanvalloitusmotivaatio oli kova sekä major- että indie-yhtiöissä. Musiikkivientiä pönkitti menestys kotimarkkinoilla, mistä kiitos kuului osaltaan ilmiötä komppaavien medioiden musiikkipäälliköille. HIM, Rasmus, Darude ja Bomfunk MCs juhlivat Suomessa sekä radioaalloilla että myyntilistojen kärjessä.
Marginaalisemmallakin englanninkielisellä musiikilla meni täällä lujaa. Albumilistoilla, radioiden soittolistoilla ja festivaalien päälavoilla komeili 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä sellaisia englanniksi laulavia kotimaisia bändejä kuin 22 Pistepirkko, Kemopetrol, Lemonator, Giant Robot, Flaming Sideburns, Nightwish, Lordi, Von Hertzen Brothers ja Disco Ensemble. Useimmat näistä marginaalista ponnistavista nimistä tulivat alunperin tutuiksi maan suurimpien radiokanavien musiikkivirrassa. Kuvaavaa on, että jopa Apulanta ja Tehosekoitinkin tekivät vuosituhannen vaihteessa englanninkieliset levyt yrittäen kansainvälistä läpimurtoa.
Vähitellen valtiovalta heräsi musiikkiviennin mahdollisuuksiin ja tukemiseen. Tähän asti musiikkiala kun oli rahoittanut vientiponnistelut kokonaan omasta pussistaan. Musex ja sitä seurannut Music Finland saivat alkunsa.
Ihme kyllä, samanaikaisesti kun valtion tuki musiikkiviennille vakiintui, englanninkielinen kotimainen musiikki alkoi menettää nopeasti asemiaan kotimarkkinoilla. Suomalaisessa radiokentässä kävi tuolloin kova myllerrys, jota seurasi alan voimakas keskittyminen. Yhä harvempi muulla kuin suomen kielellä esitetty biisi kelpasi täkäläisten radioiden musiikkipäällystölle. Marginaalissa, kuten heviskenessä englanti toki säilytti valta-asemansa, mutta valtavirrassa vieraskieliset kotimaiset artistit – varsinkin uudet ja nousevat nimet – hävisivät muutamassa vuodessa niin radioaalloilta ja myyntilistojen kärjestä kuin festareiden päälavoiltakin.
Merkittäväksi radiohitiksi ei ole noussut viime vuosina muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta ainuttakaan vieraskielistä kotimaista kappaletta, mihin listabloggari Timo Pennanen sekä Ylen kulttuuritoimitus kiinnittivät kevättalvella huomiota. Myös Ilkka Mattilan jutussaan esiin nostama ero Ruotsin ja Suomen hittilistojen välillä on häkellyttävä ja paljonpuhuva.
Musiikkivientiä ajatellen kehitys kotimaassa on ollut kaikkea muuta kuin optimaalista. Potentiaalisten artistien myyminen Suomen rajojen ulkopuolelle on muuttunut kymmenessä vuodessa jo lähtökohtaisesti entistä haastavammaksi. Musiikkibisneksen murros ja suoratoistobisneksen aiheuttama polarisoituminen ovat syöneet Suomesta keskisuuret levy-yhtiöt, kuten Riku Mattila kiteytti omassa Elvis-blogissaan. Ne ovat joko sulautuneet osaksi ylikansallisia yhtiöitä tai muuttuneet yhden hengen nyrkkipajoiksi. Tämän hetken aktiivisimmat suomalaiset musiikinviejät ovat juuri viimeksimainitun kaltaisia riippumattomia pienlevy-yhtiöitä. Näin pieniin resursseihin suhteutettuna on melkeinpä ihme, että Suomen musiikkivienti on jatkanut kasvuaan.
Vastaavasti ylikansallisten yhtiöiden sisäinen rakenne, nokkimajärjestys ja kotimarkkinaprotektionismi eivät varsinaisesti kannusta Suomen haarakonttoreita vientitalkoisiin. Eikä näiden yritysten vientimotivaation herättelemisessä auta yhtään se, että potentiaalisten vientiartistien menestys kotimarkkinoilla jää olemattoman radiosoiton ja mediakiinnostuksen takia automaattisesti vaatimattomaksi. Miksi tällaiset artistit siis kiinnostaisivat ketään portinvartijatahoja ulkomaillakaan? Julkaisijoille ei ole myöskään taloudellisesti järkevää sijoittaa sellaisten artistien mastereihin, joiden kuluja ei edes teoriassa ole mahdollista rahoittaa kotimaan myynneillä ja radiosoitoilla. Artistien kansainvälistymiseen hupenee kuitenkin levytyksen jälkeen vielä paljon huomattavampia summia. Merkittävimpien suomalaisyhtiöiden viesti artistitulokkaille onkin varsin yksiselitteinen: vetäkää Suomessa suomeksi.
Nykykehitys on johtamassa siihen, että kyvykkäimmät maamme vientiartistit – tuoreimpana esimerkkinä Alma – hakeutuvat pakon sanelemina suoraan ulkomaille paikallisten levy-yhtiöiden ja musiikkikustantajien syliin. Tällä tavoin sekä Oy Suomi Ab että kotimainen musiikkibisnes häviävät. Nimittäin IP:n mukana myös vientituotot ja verotulot kotiutuvat Suomen rajojen ulkopuolelle. Lisäksi biisintekijöiden tekijänoikeuskorvaukset tuppaavat lihottamaan ulkomaisia tekijänoikeusjärjestöjä, koska meillä Suomessa tekijänoikeuskorvauksia ei voi nykylainsäädännön takia tulouttaa tekijäyrityksille. Maamme musiikkialan työllisyysnäkymät eivät näillä avuin totisesti kohene.
Jos tähän kokonaisuuteen suhteuttaa valtion musiikkivientituet niin puhtaasti kansantaloudellisesti katsoen lopputulos on lähes yhtä älytön kuin siinä, että satsataan sellaisten huippukapellimestareiden koulutukseen, jotka päätyvät veropakolaisiksi rapakon taakse. Ongelman ydin ei kuitenkaan ole ulkomaille hamuavissa artisteissa, musiikintekijöissä tai musiikin vientiorganisaatioissa, vaan kotimarkkinan portinvartijoissa, jotka ylläpitävät valinnoillaan vallitsevaa todellisuutta.
Musiikkialan yleinen motto on, että Suomen kansalle tulee tarjota sellaista musiikkia, jota se haluaa kuunnella. Kolikon toinen puoli kuitenkin on, että kansa kuluttaa vain sellaista musiikkia, jota sille tarjotaan. Aivovuodon ohella suomalaista musiikkikulttuuria uhkaa yksipuolistuminen ja -kielistyminen. Radioiden ja suoratoistopalveluiden soittolistojen valtavirrasta on tullut entistä kapeampi, eikä vain musiikillisesti vaan myös kielellisesti.
Ilmiöön löytyy yhteiskunnallisiakin ulottuvuuksia. Samaan ajanjaksoon noin kymmenen vuotta sitten, kun vieraskielinen kotimainen musiikki siirtyi meidän radioaalloilla marginaaliin, sattuu osumaan myös muukalaisvastaisen populismin jyrkkä nousu Suomessa. Voi tietysti ihmetellä, miten poliittiset suhdanteet liittyvät radioiden soittolistoihin tai levy-yhtiöiden artistirostereihin. Vanha totuus kuitenkin on, että kulttuuri ilmentää aina sen hetkistä yhteiskunnallista ilmapiiriä. Sikäli ei liene yliampuvaa väittää, että yksinomaan suomeksi laulettua kotimaista musiikkia soittavan radiokanavan markkinaherruus vertautuu osaltaan sen hetkisiin yhteiskunnallisiin arvoihin ja puoluekentän kannatussuhteisiin. Eräs tuntemani nimekäs elokuvatuottaja totesi hiljattain, ettei ole ihan sattumaa sekään, että Suomessa on viimeisen vuosikymmenen aikana tehtailtu ennätysmäärä sota-aiheisia ja nationalismiin viittaavia elokuvia.
Kaikki suomeksi laulettua musiikkia kanavillaan soittavat musiikkipäälliköt tuskin kannattavat poliittisia ääriaineksia sen enempää kuin suomalaiset elokuvatuottajatkaan. Yhteiskunnallinen ilmapiiri ja sen vaikutus kulttuurin tuottamiseen, kulutukseen ja levittämiseen on paljon monisyisempi muuttujaviidakko, joka pitää tutkijat kiireisinä. Ainakin niin kauan kun näiden akateemikoiden arvokkaalle työlle löytyy julkista rahoitusta.
Maamme tämän hetkisessä kulttuurisessa eristäytymisessä piilee kuitenkin melkoinen paradoksi, joka on jäänyt nähdäkseni suhteellisen pienelle huomiolle. Suomihan on tosiasiassa monikulttuurisempi maa kuin koskaan ennen, halusimme sitä itse tai emme. Kotimaisessa kulttuurin valtavirrassa tätä ei silti juuri huomaa. Missä isoissa medioissa meillä esiintyy esimerkiksi arabian- tai venäjänkielinen kulttuuri, saamelaisesta puhumattakaan? Painotettakoon vielä, että yksittäisiä vieraskielisiä uutislähetyksiä ei lasketa kulttuuriksi. Ja miksei aidossa monikulttuurisuudessa nähdä meillä enempää kaupallista potentiaalia? Se potentiaali kun ei rajoitu vain nepalilaisten tai kebab -ravintoloiden entistä laajempaan levinnäisyyteen Suomessa.
Vieraskielisen kotimaisen musiikin heikko asema kotimarkkinoilla on pieni mutta hyvin konkreettinen osa tätä isompaa yhteiskunnallista ilmiötä tai suorastaan epäkohtaa. On aika takaperoista, että vaikka maassamme puhutaan ja ymmärretään tänä päivänä useampia kieliä kuin koskaan ennen, monikielisyys ei ilmene selvemmin suomalaisen musiikkikulttuurin valtavirrassa. Joitain kriittisiä ääniä on toki huomioitu, kunhan kritiikki esitetään turvallisesti suomen kielellä ja se tulee kantasuomalaisen artistin suusta (vrt. Paleface, Asa, Paperi T tai Paula Vesala).
Tämä ilmiö on sikälikin paradoksaalinen, että käytännössä kaikki tuntemani merkittävät kotimaisen musiikkibisneksen portinvartijat ovat poliittisilta näkemyksiltään liberaaleja ja suvaitsevaisia. Musiikkipäälliköt, kanavapäälliköt, tuotantopäälliköt ja luovat johtajat tekevät kuitenkin päätöksillään jatkuvasti politiikkaa, tiedostivatpa asiaa tai eivät. Sama pätee levy-yhtiöiden signauksiin tai vaikkapa Suomen elokuvasäätiön tukipäätöksiin.
Monikulttuurisuus on Suomessa trendisana, jota viljellään auliisti kulttuurialan punavihreissä kuplissa, mutta hirveän aitoa se ei mielestäni nykyisellään ole. Todisteeksi kelpaa vaikkapa eristyneisyyttä alleviivaavat suomalaisradioiden soittolistat.
Markus Nordenstreng
Kirjoittaja on musiikintekijä, artisti ja Elvis ry:n varapuheenjohtaja
Musiikkialan ensimmäinen barometri julkaistu
Music Finland kartoitti yhdessä jäsenjärjestöjensä kanssa keväällä 2016 musiikkialan ammattilaisten käsityksiä alan tämänhetkisestä tilasta ja sen tulevaisuuden näkymistä. Kyselyn tulokset on julkaistu tänään Musiikkialan barometri 2016 -raportissa.
Musiikkialan tilannenäkymiä ja toimijoiden hiljaista tietoa ei ole aiemmin kartoitettu näin laajasti. Barometrillä pyritään selvittämään ammattilaisten näkemyksiä ja tuntemuksia musiikkitoimialasta ja omasta toiminnastaan musiikkikentällä. Tarkasteltavat teemat liittyvät musiikkialan talouteen, rakennemuutoksiin, kansainvälistymiseen sekä mediaympäristöön.
Kyselyyn vastasi lähes 700 musiikkialan ammattilaista. Vastausten valossa suomalainen musiikkitoimiala näyttäytyy varsin yhtenäisenä. Vaikka eri genreissä ja tehtävissä toimivia ammattilaisia näyttäisivät koskettavan hieman eri kysymykset, pääpiirteissään musiikkialan tulevaisuus nähdään samansuuntaisesti.
Suomalainen musiikkityöläinen kokee alan tulevaisuuden valoisana, ajankohtaisista haasteista kuten työllistystilanteesta ja tulonmuodostuksen muuttumisesta huolimatta. Esimerkiksi viennin kasvuun uskotaan laajasti, samoin kuin elävän musiikin sektorin nousuun. Lisäksi varsinkin musiikkialan yritykset näkevät teosviennissä paljon potentiaalia. Myös musiikin synkronoinnin muihin käyttötarkoituksiin (kuten pelit ja elokuvat) sekä digitaalisten sovellusten kehittämisen ennakoidaan tulevaisuudessa tuovan uusia tulovirtoja alalle.
Vaikka uskoa kasvuun löytyy, alan työllisyystilanteesta ollaan huolissaan. Uusien jakelukanavien kuten suoratoistopalveluiden vasta muotoutumassa olevat käytännöt, kuten korvaustaso, herättävät epävarmuutta toimeentulosta. Kritiikkiä kohdistetaan myös radioiden soittolistoihin.
Mediakentän muutos näkyy barometrin vastauksissa. Sosiaalinen media ja suoratoistopalvelut arvioidaan radion ja tv:n kanssa musiikkialan kannalta kaikkein merkittävimmiksi medioiksi.
Musiikkialabarometrin toteutti Music Finland yhteistyössä Elvis ry:n, Gramex ry:n, IndieCo ry:n, Musiikkituottajat IFPI Finlandin, Suomen Muusikkojen Liitto ry:n, Suomen Musiikkikustantajat ry:n, Suomen Säveltäjät ry:n ja Teoston kanssa.
Lisätietoja:
Tuomas Ilmavirta
Tutkimuspäällikkö, Music Finland
+358 (0) 50 352 9151
Vuoden biisi on Tarkenee ja Vuoden kevyen musiikin tekijä Jurek Reunamäki
![Vuoden biisi on Tarkenee ja Vuoden kevyen musiikin tekijä Jurek Reunamäki](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/05/vuoden_biisi_kuva_minna_auvinen.jpg)
Antti Riihimäen, Jukka Immosen, Teemu Brunilan, VilleGallen ja Jare Brandin säveltämä ja sanoittama ja JVG:n levyttämä Tarkenee on palkittu Suomen Musiikkikustantajat ry:n Vuoden biisinä.
Valinnan esiraadin asettamista 13 finaaliehdokkaasta teki Saku Tuominen. Vuoden biisin ovat kustantaneet Fried Publishing, Sony/ATV, B Publishing ja Pinnacle Helsinki/HMC Publishing.
Vuoden taidemusiikin säveltäjänä palkittiin samassa yhteydessä Lotta Wennäkoski ja Vuoden kevyen musiikin tekijänä Jurek Reunamäki. Japanilaisen KAT-TUN tuplasinglen menestyksestä Vuoden vientitekona palkittiin Janne Hyöty, Teemu Lillrank ja Tobias Granbacka.
Taidemusiikin ja kevyen musiikin palkinnot valittiin kustantajien tekemien ehdotusten joukosta, ja valinnan suoritti ulkopuolisista asiantuntijoista koottu raati. Vientipalkinnon saajasta päätti Suomen Musiikkikustantajat ry:n hallitus Music Finlandin ehdotusten pohjalta.
40-vuotisjuhlaansa tänä vuonna viettävä Suomen Musiikkikustantajat ry jakoi palkinnot nyt kolmannen kerran.
Kuva: Minna Auvinen
Vuoden raportoija -tunnustus tanssimusiikkiyhtyeelle Pekkaniskan pojat
Musiikintekijät ja -kustantajat jakoivat tänään Vuoden raportoija –tunnustuksen yhtyeelle Pekkaniskan pojat ja sen basistille Kullervo Rinteelle. Tunnustus myönnettiin aktiivisesta ja esimerkillisestä toiminnasta elävän musiikin saralla sekä esitetyn musiikin raportoinnista Teostolle.
Keikkojen ja konserttien raportoinnilla on tärkeä merkitys musiikintekijöille, sillä artistien ja bändien lähettämien tietojen avulla Teosto maksaa korvauksia esitettyjen kappaleiden alkuperäisille tekijöille, kuten säveltäjille ja sanoittajille. Monet säveltäjät ja sanoittajat eivät esiinny itse lainkaan, joten esityksistä maksettavat korvaukset ovat heille tärkeää tuloa.
Vuonna 2002 viihdyttäjän taipaleensa aloittanut Pekkaniskan pojat on kerännyt tanssilavojen lisäksi positiivista huomiota myös paikallisradioiden keskuudessa. Vuonna 2010 musiikkijuontajat nimesivät yhtyeen Vuoden tanssittajaksi. Pekkaniskan pojat esiintyy ympäri vuoden eri puolilla Suomea.
”Suuri kiitos tanssivalle iloiselle yleisöllemme”
Vuoden raportoija -tunnustuksen yhtye ja esitysilmoituksista huolehtiva Kullervo Rinne saivat arvokkaasta työstään musiikintekijöiden hyväksi. Lähettämällä esitysilmoitukset huolellisesti ja ajoissa yhtye on varmistanut, että Teosto voi kohdentaa tilitykset oikein.
Tunnustuspalkinnon Kullervo Rinteelle ja yhtyeelle antoivat Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry, Säveltäjäin Tekijänoikeustoimisto Teosto ry, Suomen Säveltäjät ry ja Suomen Musiikkikustantajat ry.
”Pekkaniskan pojilla on ilo ja kunnia vastaanottaa Vuoden raportoija -tunnustus. Arvostamme palkintoa, jonka ovat antaneet Suomen neljä arvostetuinta musiikkialan yhdistystä”, Kullervo Rinne sanoi kiitospuheessaan.
”Suurin kiitos kuuluu suurelle iloiselle tanssivalle yleisölle, joka on läsnäolollaan mahdollistanut meille vuosien ajan esiintymistilaisuuksia siten, että meillä on esiintymisiä raportoitavaksi. Kiitos myös lauluntekijöille, joilta olemme saaneet loistavaa materiaalia levyjämme ja esiintymisiämme varten. Toivon että yhteistyömme jatkuu, laajenee ja kehittyy”, Rinne sanoi.
Rinne myös totesi, että esitystietojen raportoinnista on tullut nopeaa ja helppoa Teoston kehittämän Keikkamobiili-sovelluksen avulla.
”Raporttimme on Teostossa ennen kuin keikkabussi liikahtaa esiintymisen jälkeen. Aikoja taaksepäin asiaa hoidettiin vielä paperitaulukossa, tukkimiehen kirjanpidolla ja postin välityksellä.”
Vuoden raportoija -tunnustuksella halutaan kunnioittaa sellaisia esittäjiä ja tapahtumien järjestäjiä, jotka hoitavat musiikkitietojen ja lipputulojen raportoinnin mallikkaasti.
Edellisinä vuosina Vuoden Raportoija -tunnustuksen ovat saaneet mm. Suvi Teräsniska, Yö-yhtye, Markku Aro ja Marko Maunuksela.
Tunnustus jaettiin Suomen Musiikkikustantajien tilaisuudessa, jossa jaettiin myös palkinnot kategorioissa: vuoden biisi, vuoden vientiteko, vuoden taidemusiikin säveltäjä ja kevyen musiikin tekijä.
Kuva: Aki Rask
Elvisin tapahtumat nyt YouTubessa
![Elvisin tapahtumat nyt YouTubessa](https://musiikintekijat.fi/app/uploads/2018/05/streamingpalvelut_kuva_ninalith_1.jpg)
Jatkossa Elvisin tapahtumat jaetaan Elvisin omalla YouTube-kanavalla.
Videot tallennetaan Elvisin YouTube-kanavalle, eli voit katsoa lähetyksen täysin oman aikataulusi mukaan. Tapahtumia on mahdollista myös jälkikäteen kommentoida sekä YouTubessa että Facebookissa Elvisin julkisilla sivuilla ja jäsenille suunnatussa ryhmässä.
Seuraa ja tilaa Elvisin YouTube-kanavaa.
Löydät Elvisin kanavan myös kirjoittamalla YouTubessa hakukenttään ”Elvis ry”.
Kuva: Nina Lith